FRaMaT

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

VYSVĚTLIVKY

1

Do klenby smíchovského hudebního klubu Music F Club narážely dunivé tóny divoké hudby populární kapely The Primitives Group, nejznámější představitelky současného módního hudebního směru – psychedelic music. Od klenby se prodíraly šedavým kouřem a narážely do ušních bubínků přítomných. Pronikaly tělem i mozkem do nejmenších a nejvzdálenějších buněk a nutily všechny k rytmickému, neovladatelnému pohybu, který u některých přecházel v nekontrolovatelný třes, často doprovázený zvířecím řevem nadšení.

Na levém okraji páté řady nadšeně řval a poskakoval sedmnáctiletý Jiří Balák. Blonďaté vlasy mu přepadaly přes uši a límec košile, tak, jak to nosil od té doby, co spatřil první fotografii The Beatles. Jako dítěti mu vadilo, že je tlustý, protože byl terčem šikany. Po drastické dietě zhubl a už ve dvanácti začal kouřit, aby už neztloustl. Přestože byl nyní hubený, měl silnou kostru, která dávala zdání určité mohutnosti a své okolí převyšoval o pár centimetrů. Jeho tváři vévodil široký, mírně nahoru zatočený nos a světle zelené oči. Byl učněm druhého ročníku oboru soustružník, čímž velmi zklamal svého otce, kovaného komunistu, který ač pocházel z buržoazní rodiny malého podnikatele, který vlastnil malou zámečnickou dílnu, a za ženu měl dceru ruského carského důstojníka, který po vítězství bolševiků emigroval do Československa, zavrhl po válce svůj původ a vstoupil z přesvědčení do KSČ, a díky tomu se stal vedoucím oddělení v podniku zahraničního obchodu Strojimport a nyní se svou ženou a nejmladší dcerou působil na obchodním oddělení v Londýně. Od té doby, co despotický otec odjel, cítil se Jirka svobodný a volný jako pták. Bydlel sám se svou starší svobodomyslnou sestrou, která vyznávala heslo hippie Milujte se, neválčete, a proto často opouštěla byt v touze hledání a prožívání slasti volné lásky.

Vedle něho do rytmu poklepával pravou nohou jeho nejlepší kamarád a spolužák Petr Houlík. Jeho kaštanové vlasy nedosahovaly délky Jirkových vlasů a přestože nedosahoval Jirkovy výšky, byl statnější a nebál se jít kdykoliv do jakéhokoliv konfliktu, i když často tušil, že nebude vítězem, ale poraženým. Jeho otec se znal s Jirkovým otcem, protože dělali ve stejné firmě na stejné úrovni; a než před dvěma lety umřel, stačil mu zařídit důležitou změnu. Z učebního oboru zedník ho díky svým stykům přemístil na učební obor soustružník, a tím mu nevědomky umožnil sejít se s Jirkou v jedné třídě.

Stržen atmosférou koncertu, na kterém byli oba poprvé, se snažil pískotem, jako jeho soused, dát najevo svou příslušnost k řvoucímu davu. Ale místo hlasitého pískotu se mu z úst vydral zvuk podobný pípnutí kuřete. Ve snaze napravit svůj neúspěch, a aniž si uvědomil směšnost svého počínání, zařval několikrát z plných plic: „Hurá!… Hurá!… Hurá!“

Vedle Petra ztěžka dopadl nadšeně poskakující Jirka a se znechuceným pohledem mu do ucha, aby ho určitě v tom řevu slyšel, zařval: „O co se to, čoudo, snažíš? Nejsi na ruský frontě. Nauč se, čoudo, pískat. Pípáš tady jako přejetý kuře.“

Za nadšeného ohlušujícího řevu přítomných skladba skončila a prostorem klubu se, přes hlasité a nadšené hovory, rozhostilo nezvyklé ticho. Chvíli oba zemdleně seděli. Pak se Jirka, který náhle pochopil, že nastala přestávka, prudce vymrštil a zařval, aniž si uvědomil, že už může mluvit tiše: „Mám žízeň!“ a táhl Petra za loket do předsálí, kde se v rohu nacházel malinkatý bufet.

V ten samý okamžik se zvedla půlka sálu, která pochopila to samé, co Jirka, a řítila se k bufetu.

Okolo pultu bufetu se vzájemně přetlačoval hrozen nedočkavých, vzájemně se překřičujících lidí. Jirka se všemožně, za pomoci loktů a své výšky, snažil prodrat k pultu. Přitom nechtěně strčil loktem do měkkého malého ňadra vysoké blondýny.

Blondýnka ho nezvykle hrubým hlasem počastovala výkřikem: „Vole, kam se tlačíš??“

Jirka se pomalu otočil za hlasem.

Znechuceně si blondýnu prohlédl odspodu nahoru. K svému údivu zjistil, že je možná o centimetr, dva centimetry vyšší než on. Znechuceným, ironizujícím hlasem odsekl: „Žirafo, z který zoo jsi utekla, že tady zacláníš?“

Blondýna vztekle ohrnula spodní ret, natáhla přes Jirkovu hlavu svou dlouhou ruku a zařvala na obsluhu: „Dva džusy s vodkou!“

Znechuceně sledoval, jak se nad jeho hlavou vznášejí dvě plné sklenice. Naštvaně dloubl do žeber před sebou stojícího mladíka, který se s heknutím nevrle otočil, ale než stačil zaprotestovat, Jirka se přes něj prodral rychle k pultu a zařval: „Dvě kofoly s rumem!“

„Viděl jsi tu krávu?“ rozčiloval se Jirka poté, co se mu podařilo se prodrat nazpět k osamoceně stojícímu Petrovi, když mu podával tvrdě vybojovanou sklenici kofoly s rumem.

„Jo, sledoval jsem, jak jsi s ní srdnatě bojoval. Jenomže já spíš sledoval její kamarádku, která vůbec není k zahození,“ poznamenal Petr a upil ze sklenice.

„Která?“ rozhlížel se Jirka okolo.

„Hvězdáři, támhle u popelníku,“ ukázal Petr sklenicí do rohu, kde okolo lesklého kovového stojanu velkého popelníku postával hlouček bánících kuřáků obklopen šedavým kouřem.

„Hm… Dobrá,“ uznale pokyvoval Jirka hlavou. „I když mi připadají jak Pat a Patachon. Pojď tam. Dám si, čoudo, cígo, než to opět vypukne. Aspoň si ji prohlídneme hezky zblízka. Doufám, že nemá kozy jako její kamarádka. Úplný bláto.“

Nesmělý a zarytý nekuřák Petr nasadil znechucený výraz. Ale než stačil cokoliv namítnout, ozval se osvobozující zvuk gongu oznamující konec přestávky. Zbrkle dopili. Vrátili prázdné sklenice na pult. Nechali holky holkami a razili si davem spěchajících cestu na svá místa.

V okamžiku, kdy dosedli, se na malé, spoře osvětlené pódium, s barevně pomalovanými obličeji, opět vřítila kapela, vítaná frenetickým řevem.

„Hush… hush…“ dopadal na obecenstvo řvavý zpěv frontmana kapely Ivana Hajniše, který se ze všech sil snažil přehlušit jekot obecenstva, až někteří začali mít obavy, že mu prasknou hlasivky.

Koncert za nadšených frenetických výkřiků pomalu končil. Na pódium se drásala skupina obdivovatelů, v jejímž středu dominovala nepřehlédnutelná postava vysoké blondýnky, která si náhle, za obrovského aplausu, sundala podprsenku a nadšeně s ní točila nad hlavou.

Jeden z kytaristů sundal z ramene kytaru a položil ji neprozřetelně blízko okraje pódia, kde se jí, k jeho zděšení, ihned zmocnily dlouhé ruce blondýnky. V posledním okamžiku, před zmizením kytary ve zmítajícím se klubku před pódiem, pochopil kytarista její hodnotu, uchopil ji na poslední chvíli za krk a začal se o ni srdnatě přetahovat.

Zvítězil.

S vytrženou kytarou doklopýtal pozadu k druhému kytaristovi, který po nečekaném nárazu začal také klopýtal dozadu, kde porazil velkou reprobednu a za rachotu, spolu s ní, padl na podlahu pódia.

Obecenstvo, nadšené nečekanou podívanou, zesílilo své nadšené frenetické výkřiky. Zpěvák s ohluchlou bílou krysou na rameni, s vypjatými hlasivkami, řvoucí v záklonu do mikrofonu poslední slova, padl na kolena, zatímco kytaristé bez kytar se v extázi svíjeli na pódiu. Jediný bubeník, zalitý potem, s hřívou dlouhých vlasů, které rytmicky vzlétaly nahoru a dolů, bušil dál, jako o život, zběsile do bubnů.

Zpěvák dozpíval a znaven padl na pódiu, zatímco bílá krysa, snad omámena, se dál zděšeně držela zpěvákova ramene. Divoce blikající, bodová, barevná světla prosvětlovala dým valící se z pódia do hlediště. Bojovný chumel před pódiem se strkal, kdo z nich bude nejblíže. Řev neutuchal, ani když bubeník, schvácen vlastním tempem, naposledy udeřil do bubnu a mokrý potem se sesunul ze své židličky na pódium vedle bubnů.

Jirka s Petrem stáli jako většina ostatních na sedadlech a ohlušeni řevem, konsternováni, řvoucí, celí červení, sledovali závěr koncertu. Řev pokračoval i poté, co kapela rychle posbírala nástroje, narovnala spadlou reprobednu a zmizela v zákulisí, kdy si lízala utržené rány. Přes mohutný aplaus a výkřiky žádající přídavek nenašla kapela odvahu vrátit se nazpět před rozdováděné, nenasytné publikum.

Atmosféra se jen velmi pomalu uklidňovala. Obecenstvo s hukotem, nespokojeno, že přes hlasité dlouhotrvající prosby nebyl přídavek, se jako na povel zvedlo a hlučně zápasilo, kdo bude první na čerstvém vzduchu.

Když Jirka s Petrem, mírně pomuchláni tlačenicí na schodech, vylezli ven do deštivého říjnového dne roku tisíc devět set šedesát sedm, vyhrnul si Jirka límec bundy a znechuceně si odplivl.

„Přichází zkurvená zima,“ řekl při pohledu na zataženou oblohu. „Čoudo, čau zítra na učňáku,“ dodal a vydal se rychle směrem ke stanici tramvaje, zatímco Petr kráčel přes most a sledoval tmavý tok Vltavy.

2

Sedmnáctiletý Zdeněk Homola byl nejmladší, i když o pouhé tři měsíce, a nejhezčí z trojice kamarádů z učiliště. Seděl s nohou přehozenou přes opěradlo křesla a znuděně pozoroval pomalu plynoucí podzimní nevábnou, šedivou oblohu, která nelákala k žádné procházce.

Nesnášel samotu. Přímo se jí děsil. Potřeboval k svému životu mít okolo sebe ruch a lidi. Mezi nimi ožíval. Nyní se líně rozhodoval, jestli má zavolat Jirku Baláka, a nebo se pokusit o štěstí na „jídelníčku“. V rozhodování ho vyrušila jeho oblíbená skladba Somebody to love od skupiny Jefferson Airplane, která se linula z malého, tmavě hnědého, bakelitového rádia. Slastně přivřel oči a nechal hudbu procházet tělem. Na okamžik se ocitnul v jiném světě a v jiném čase. Zapomněl na dosavadní nudu, která ho pronásledovala celou dnešní uplakanou nedělí.

Skladba skončila.

Zdeněk ji ještě chvíli nechával doznívat ve svém nitru. Ale ani jeho oblíbená skladba mu nadlouho nezvedla náladu. Znechuceně si přitáhl telefon na opěradlo křesla a chvíli se rozmýšlel. Nakonec vytočil číslo „jídelníčku“ a pozorně se zaposlouchal. Uslyšel příjemný ženský hlas, který stále dokola nabízel recepty na tento den. Občas, jako z velké dálavy, zaslechl různorodé hlasy křičící svá telefonní čísla.

Chvíli poslouchal.

Žádné číslo neslyšel, proto z plna hrdla do sluchátka zařval své telefonní číslo a zavěsil. S napětím čekal deset minut, jestli se někdo neozve.

Neozval.

Telefon zůstával němý.

Po chvíli znovu vytočil číslo „jídelníčku“ a zase se zaposlouchal do monotónního ženského hlasu, který právě nabízel recept na boloňské špagety. Vzdáleně slyšel několik hlasů, které nabízely svá telefonní čísla. V té změti ho zaujal jeden ženský, či spíše dívčí. Rychle ze stolku, který stál vedle křesla, sebral propisovací tužku a na ruku si napsal telefonní číslo, které dívčí hlas křičel. Položil sluchátko, počkal tři minuty a netrpělivě vytočil zapsané číslo.

Chvíli se nic nedělo. Už už chtěl znechuceně zavěsit, když náhle vyzváněcí tón ustal a na druhé straně se ozval příjemný dívčí hlas:

„Květa Janoušková.“

„Zdeněk Homola,“ představil se zbrkle a vyhrkl: „Taky se nudíš?“

„A jak,“ vyhrkla dívka upřímně.

„Počasí je na ho…, na prd. Člověku se nechce ven. V kinech nic pořádného nedávají. Kámoši se vypařili neznámo kam. A tak jsem si řekl, že sranda musí bejt, i kdyby fotra věšeli, a zkusím zavolat na jídelníček… Ne, že bych měl důvod. Kamarádů mám dost. Ale znáš to. Někdy se stane, že najednou nikdo není na drátě. Tak jsem si řekl – zkus to. Volám dnes poprvé a jak se zdá, hned mi to vyšlo,“ drmolil Zdeněk, aby překonal počáteční ostych a zahltil druhého přívalem slov. Byla to jeho osvědčená metoda, která mu často přinášela úspěch.

„To já znám. Já taky mám kamarádek a kamarádů fůru, ale když je člověk potřebuje, tak buď nikdo není doma a nebo nemůže, a v takovém hrozném počasí se člověku nikam nechce. Ale ráda přivítám každou příležitost si s někým pěkně poklábosit.“

Hovořili spolu hodinu, či spíše dívka mluvila, protože po pár minutách Zdeňkovi došel dech a iniciativu přenechal jí. Jen občas ji přerušil svou krátkou otázkou, na níž dostal sáhodlouhou odpověď, nebo mumlavý souhlas. Ale byl šťastný, že vůbec s někým komunikuje a ubije nudu, která ho celou neděli pronásledovala.

Občas se přistihl, že nevnímá příval jejích slov, ale pouze se snaží si představit její podobu. Vždy mu z jeho představ vycházel obrázek Brigitte Bardot.

Teprve nečekaný příchod její matky ukončil, k radostnému potěšení spoluvlastníků telefonní linky, jejich dlouhý příjemný rozhovor. Ještě před nuceným ukončením hovoru se stačili dohodnout na zítřejší schůzce – v půl třetí pod ocasem.

Každý Pražák ví, co to znamená pod ocasem. Jedná se o místo pod sochou svatého Václava na koni, na horním konci Václavského náměstí. A přesně za pět minut půl třetí stál Zdeněk u sochy. Šedá peřina mraků dosedla nízko na město a v bezvětří, které ten den panovalo, nemínila město opustit.

Chvíli se nenápadně rozhlížel po okolí, jestli už tam dotyčná není. Ale měl problém, protože si zapomněli říci, jak se vlastně poznají.

Zdeněk určitě nepatřil mezi oškliváky. Spíše naopak. Černé mírně zvlněné vlasy, které mu padaly přes límec; pronikavé černé oči, orámované hustým, černým obočím. Snědá tvář, tak podobná jižanům a atletická postava z něho často dělaly objekt dívčího zájmu. Na sobě měl hnědé upnuté manšestráky, bavlněnou károvanou košili, černou bundu a okolo krku pestrobarevný šátek.

I zde, pod ocasem koně svatého Václava, budil u několika přítomných dívek velký zájem. Ale než se stačil rozhodnout, která z nich je ta pravá, poznala ho Květa svým neomylným ženským instinktem a vrhla se k němu.

S údivem si Zdeněk Květu obdivně prohlížel. Na svých sedmnáct let byla nádherně krásná. Přestože měla na sobě šedý tříčtvrteční kabát, z pod něhož sotva vyčuhovala černá úzká minisukně, byly na ní patrné ženské tvary. Výrazem obličeje vypadala starší a Zdeněk při pohledu na ni ztrácel odvahu. Dokonce uvažoval, že by se zapřel a zmizel.

Jenomže neměl šanci. Květa se ho rázně chytila pod paží a táhla ho dolů po Václavském náměstí.

Než došli na Uhelný trh, dozvěděl se Zdeněk od Květy všechny detaily o její rodině, jejích zájmech, povolání a majetkových poměrech. Na Karlově mostě už znal její životopis od narození do současnosti. Když se, na Zdeňkův popud, posadili v Malostranské kavárně, znal nazpaměť jména jejích spolužaček a profesorů na střední pedagogické škole, protože Květin sen, jak několikrát cestou zdůraznila, bylo vyučovat děti od první do páté třídy, protože tak může tvořit jejich náhled na svět. Teprve až na Malostranském náměstí, hodinu poté, co si ho odchytila pod ocasem, přerušil tok její výřečnosti jedinou větou: „Mohu tě pozvat na kávu do Malostranské kavárny?“ Odpovědí bylo pouze souhlasné pokynutí hlavou, které ani v nejmenším nepřerušilo její nekonečný tok vyprávění. Taky se mu cestou podařilo, než dosedli v kavárně, několikrát nabrat do plic vzduch k odpovědi. Ale vždy musel bezděčně vydechnout, protože Květa mu nedala jedinou šanci. Dále vedla svůj neúnavný zpravodajský monolog.

Občas, když se Květa nedívala, obracel oči v sloup.

V Malostranské kavárně, kde si ze slušnosti a neznalosti jejího názoru na konzumaci alkoholu raději objednal kávu, mu trvalo skoro půl hodiny, než do sebe dostal tuto nevábnou přeslazenou černou tekutinu. To ale stačilo Květě k proklepání všech kluků, s kterými se kdy setkala, a všech kluků, s nimiž chodily nebo chodí její spolužačky. Zvláště její nejlepší přítelkyně, které říkala Eva.

Nakonec se mu přece jenom podařilo ji umlčet na hodinu čtyřicet pět minut. Tak dlouho trval film v blízkém kině U hradeb, kam se mu ji podařilo, po velikém přemlouvání, dostat. Toužil film vidět. A taky toužil si na chvíli odpočinout před přívalem jejího nekonečného toku slov, který už stěží stačil vnímat. V koutku duše doufal, že po zhlédnutí filmu se změní téma rozhovoru, a i on dostane nějaký prostor něco říci. Do této představy byl ochoten investovat své poslední peníze, které vyštrachal v kapse.

Bohužel, k jeho zoufání, Květina mlčenlivost skončila rozsvícením světel. Nejdřív Zdeňka uzemnila svým názorem na film. A než se stačil nadechnout a pokusit se Květě říci, či pouze naznačit, svůj názor na film, tak diametrálně jiný než její, Květa bez problémů přešla na jiné filmy, které měla ráda, ale které se ale vůbec nelíbily jemu.

Od filmu přešla k hudbě a Zdeňkovi překvapením lezly oči z důlků. On, ctitel Beatles, Rolling Stones, Jimiho Hendrixe, slyšel oslavné ódy na jím nenáviděného Karla Gotta. Pouze dvakrát přerušila své chvalozpěvy dvěma jmény. A to Tom Jones a Udo Jurgens. Aby ji na chvíli umlčel a nemusel poslouchat její vzletné ódy, které mu trhaly uši a psychicky ho deptaly, chytil ji kolem ramen, v naději, že náznak z kina bude mít pokračování.

Ale zmýlil se.

Květa se vysmekla, usmála se na něho a dál pěla své sáhodlouhé ódy na pěvecké umění Karla Gotta. Dokonce začala zpívat jeho poslední hit Dlouhá báj hlasem, který mu trhal uši.

V duchu sprostě zaklel. Přitom si, trochu náhodně, všiml majestátního kostela sv. Mikuláše.

Zamyslel se, jestli boží prozřetelnost na chvíli umlčí příval jejích slov, a zavedl ji dovnitř. V kostele panovalo majestátní ticho, které nenarušovala ani přítomnost několika zvědavců.

Květě se stalo poprvé, aby ji někdo zavedl do tak velkého a nádherného kostela. S pootevřenou pusou se rozhlížela po stěnách a hlavně do kopule. Její pozornosti využil Zdeněk a pošeptal jí, že do kopule by se svou výškou vešla celá petřínská rozhledna. Byla to jeho pátá vyřčená věta od jejich setkání pod ocasem.

Jenomže Květa v kostele dlouho nevydržela. Slova zvědavosti se jí drala do úst a jen ticho kostela a stálé popocházení Zdeňka jí bránilo v jejím nekonečném přívalu slov. Skoro násilím, přes jeho viditelný odpor, ho vytáhla před kostel a začala ho bombardovat svými otázkami, na které si většinou odpovídala sama.

Zdeněk Květu přestal poslouchat. Zaprvé proto, že jeho mozek už odmítal další příval slov. A zadruhé, jeho mozek zaznamenal nezvyklý ruch. Náměstím projížděla kolona policejních automobilů a antonů, která zastavila na velkém parkovišti na náměstí u ústí Nerudovy ulice. Zpoza malostranských domů byl slyšet nezvyklý ryk.

Zdeněk, aby zastavil příval slov, zakryl Květě rukou ústa a táhl ji, i přes její odpor, za sebou směrem k Nerudově ulici. Čím blíž k ní přicházeli, zvyšoval se počet policistů, hlasitých výkřiků a ruch davu.

Když ve večerním šeru stanuli v ústí Nerudovy ulice, pod matným světlem pouličních plynových lamp, spatřili doposud neviděnou situaci. Před kordonem policistů se tísnil dav mladých lidí, kteří řvali: „Chceme světlo!… Chceme studovat!“

Zdeněk, natož Květa a další přítomní, okolojdoucí, které taky zaujalo dění, s údivem sledovali, co se děje. Přes ryk, který zde panoval, zaslechli úsečné výkřiky: „Jménem zákona! Rozejděte se!“

K přihlížející skupince, v které byli Zdeněk s Květou, se přišoural seschlý, drobný, skoro bezzubý stařec s hůlkou, kterou zvedl a hrozil jí směrem ke kordonu a jedovatě vyštěkl: „To jsou študáci ze strahovských kolejí. Neví, co roupama dělat. Rozdal bych jim lopaty, krumpáče, a byli by hned zticha, smradi jedni. Na takové my děláme. Ničeho si neváží, smradi jedni.“

Skupinka mlčela. Většina přítomných spatřila něco takového poprvé v životě. Starší pár, který si v podvečer vyšel na procházku, hlasitě durdil:

„Co si ti mladí myslí? Mají, na co si vzpomenou.“

Z okna protějšího domu se ozval nepříjemný, nakřáplý ženský hlas: „Za našich mladých let jsme museli sekat latinu.“

K nakřáplému ženskému hlasu se okamžitě přidal jízlivě stařík: „Studujou za naše peníze a ještě provokují.“

Několik přítomných s nelibostí pohlédlo na hlasy. Jiní štítivě poodstoupili stranou. Ale léty vypěstovaný strach jim nedovolil starci odporovat, natož vyslovit nahlas svůj skutečný názor. Názor, že se konečně někdo odhodlal dát na hlas svoji nespokojenost.

Zdeněk mlčenlivě s potlačovaným vztekem nad tím, co slyšel, pozorně a nadšeně sledoval dění. I Květa kupodivu, zaskočena děním, nezvykle mlčela.

Od Malostranského náměstí se objevila nová posila. Desítky policistů v nových, zelených uniformách, začali ihned všechny přítomné nabádat k rychlému rozchodu.

Lidé, ač neradi, s tichým mrmláním, se začali pomalu rozcházet do všech stran.

Zdeněk ležérně, aby co nejdéle mohl sledovat dění, které se začalo dramaticky vyvíjet, protože policie za pomoci síly začala studenty odvádět do svých vozů, scházel s Květou směrem k Letenské ulici. Po třiceti metrech se zastavil a otočil se, aby mohl sledovat další dění.

„Pojď!“ vyhrkla Květa a táhla Zdeňka za ruku pryč.

„Počkej! Chci vidět, co se bude dít dál.“

Z hloučku policistů se dva odpoutali a vydali se směrem k nim.

„Hergot, pojď! Nebo to slízneme!“ vykřikla Květa a prudce Zdeňkem trhla.

„Jo, dobrý… Klid… Už jdu,“ protahoval Zdeněk čas, otočil se a nechal se Květou táhnout.

Na rohu náměstí stála telefonní budka.

Zdeněk neodolal pokušení. Udělal pár rychlých kroků a otevřel dveře budky. Zkontroloval, jestli není utržená nebo uříznutá šňůra telefonu. Přesvědčil se, že telefon má mikrofon i sluchátko. A zaposlouchal se, jestli má tón. Když zjistil, že telefon je v pořádku, šáhl do kapsy, vylovil padesátník, hodil ho do automatu a vytočil Jirkovo číslo.

Po chvíli se ozval Jirkův rozespalý hlas: „Haló…“

„Vole, snad nespíš?“

„Nějak jsem přebral. Ségra měla společnost a já to s nimi táhl celou noc až do oběda,“ oznamoval zkroušeným hlasem.

„Vole, tak se rychle prober.“

„Jo… Dobrý, můžeš, čoudo, mluvit.“

„Sedíš?“

„Proč? To mi chceš říci něco velmi důležitého? Natáh brka snad Tonda Novotný nebo Brežněv?“

„Ne, vole… Jsem na Malostraňáku. A představ si, že študáci ze Strahova se vydali demonstrovat. Nerudovka a okolí je plné fízlů.“

„Kecáš!“

„Vole, nekecám. Přichomýtl jsem se náhodou k tomu. Slyšel jsem, jak řvali: ‚Dejte nám světlo!… Chceme studovat!… Jenže se přiřítili zkurvení policajti a začali je nosit do antonů. Nás čumily vyhnali.“

Ozvalo se zaťukání na sklo budky. Zdeněk se otočil a spatřil Květu za sklem a z jejích úst vyčetl, že potřebuje jít, aby byla včas doma.

Nechápavě pokrčil rameny.

„Čoudo, jestli nekecáš, tak je to bomba,“ ožil Jirka.

„Přísahám, vole. Určitě o tom budou mluvit na BBC a nebo jiných stanicích.“

„Jestli je to pravda, tak o ničem jiném nebudou kecat.“

Ozvalo se další zaťukání na sklo. Zdeněk dělal, že neslyší.

„To si piš.“

„Až to řeknu svý ožralý ségře, bude to další důvod k mejdanu.“

Zdeněk se otočil a spatřil Květu naštvaně odcházet k tramvajové zastávce.

Zazmatkoval.

Aniž se rozloučil s Jirkou, zavěsil a běžel za Květou, která právě nastupovala do tramvaje. Už už chtěl za ní nastoupit, když si to nečekaně rozmyslel a k jejímu překvapení zůstal stát na zastávce.

Ledabyle jí rukou zamával a pomalu, se vzdáleným hukotem v zádech, odcházel na Karlův most. Byl strašně, strašně rád, že je sám a může si, k údivu kolemjdoucích, polohlasně hovořit sám se sebou.

3

Zeleně fosforující ručička budíku se pomalu blížila k dvaadvacáté hodině. Petr zhasnul lampičku a přesunul se k zácloně okna. Čekal ani ne pět minut, když se přes ulici v protějším okně rozsvítilo a do pokoje vstoupila dlouhovlasá, černovlasá, osmnáctiletá, velmi vyvinutá, dívčina. Otevřela skříň, na jejímž pravém křídle, které Petr viděl, bylo po její celé výšce přidělané zrcadlo.

Petr vzrušením přestal dýchat. Začala každodenní scéna. Dívka se začala převlékat do noční košile.

Dívka si pomalu začala rozepínat bílou halenku, kterou pověsila na ramínko. Poté si stáhla tmavou sukni a taktéž ji uložila na další ramínko. Poté pomalu sundala z podvazkového pásu punčochy, které šetrně srolovala a uložila na dno skříně. To samé udělala s podvazkovým pásem. Pak rukama za zády zašmátrala na zapínání podprsenky, kterou si sundala.

Petr polkl vzrušením a ucítil stoupající erekci.

Nakonec si sundala kalhotky a hbitě si nandala noční košili, která z Petrova okna vypadala, jako by byla ušita z bílého prostěradla. Pak rychle vyběhla z pokoje a zhasla. Podle Petra nejspíš do koupelny, protože asi za deset minut se vždy opět rozsvítilo a dívka zalehla do postele. Ale to už Petr ležel a eroticky o ní snil.

Petra nečekaně probudila dunivá ráda zavíraných dveří. Pohlédl na budík. Fosforující ručičky ukazovaly půl třetí noční.

Zaposlouchal se.

Vedle v pokoji, kde spala jeho matka a tříletý bratr, uslyšel hlasité šoupání židlí a brumlající hlas otčíma.

„Aha,“ pomyslel si v duchu, „hvězdář se opět vrátil pozdě.“

Otočil se na druhou stranu v domnění, že opět usne, zavřel oči.

Hrubý otčímův hlas ho vyvedl z omylu. Začala hlasitá hádka, která nabírala na intenzitě.

V poslední době častý jev.

Znepokojeně se otočil na druhou stranu. Sprostá nadávka stíhala sprostou nadávku. Pak uslyšel podezřelé plesknutí a bratrův brekot. Nerozhodně se posadil na postel. Uslyšel otčímův řev: „Kurvo!“ Projel jím vztek. Uslyšel další plesknutí. Dupot. Otvírání dveří do haly. Tiché funění. Brekot bratra a matčin výkřik: „Nech mě!“

Vyskočil z postele a prudce otevřel dveře do haly. Uprostřed prostorné haly stál opilý, rozzuřený otčím, který držel matku za vlasy a chraptivě křičel: „Svině!“ Jakmile zahlédl Petra, pustil matku, popošel opilecky klátivě k němu a zařval: „Co tady děláš?“

Petr spatřil vyděšený matčin pohled a pomalu se zvětšující monokl pod levým okem. Skrze otevřené dveře matčina pokoje slyšel bratrův pláč.

„Nech mámu na pokoji!“ zařval vztekle a s výrazem nenávisti postoupil o krok blíž k otčímovi.

„Co je ti do toho, spratku?!“ řval rudý vzteky otčím, s krvavýma očima k němu popošel a chtěl ho chytit za pyžamo. Petr ucukl. Otčím se vztekle rozehnal pěstí. Petr opět uhnul.

To rozčililo otčíma k nepříčetnosti. Běhal po hale za Petrem a snažil se ho ze všech sil pěstí zasáhnout. Petr se vždy na okamžik zastavil a na poslední chvíli před ránou hbitě uhnul. Zuřivost opilého otčíma dosáhla nejvyššího stupně. Když nemohl Petra dohnat a zasáhnout, zastavil se a vrhl se k plačící matce, která opřena o zeď sledovala honičku a bědovala: „Proboha, nechte toho.“

V okamžiku, kdy se otčím rozmáchl, aby matku udeřil, Petr zachytil jeho ruku. Netušil, kde v sobě náhle sebral tolik síly. Pomalu, s vztekem rudě podlitýma očima, s nevěřícím výrazem plného překvapení, se otčím otočil k Petrovi.

Dva nenávistné pohledy se srazily.

Na několik sekund strnuly v tichém přetlačování. Poté otčím vybuchl: „Ty zasranej spratku!“

Zděšená matka, v očekávání toho nejhoršího, vběhla mezi ně.

„Mami, nech nás!“ vykřikl zuřivě Petr, v kterém dorostla potlačovaná, několikaletá nenávist k muži, ke kterému nikdy nenašel cestu.

Když se jednoho dne vrátil po prázdninách domů, k svému údivu zjistil, že už nebydlí v Krči, ale v Nuslích. A v ložnici nespí jeho otec, ale nějaký jiný cizí muž. Po létech zjistil, že matka podlehla nejdřív jeho prapodivnému šarmu, a poté naléhání, které vyvrcholilo jeho vyšplháním na pouliční lampu pod jejich okny, kde veřejně řvavě deklaroval, že z ní skočí, pokud se matka nerozvede a nevezme si ho. Matka podlehla. A on měl najednou nového otce.

Když vstoupil prvního září do nové školy a do nové třídy, byl dvěma budoucími spolužačkami, k svému zděšenému údivu, vybrabčen a většině třídy byl k smíchu. Po čtrnácti dnech přestal do školy chodit. Každé ráno místo do školy zamířil do sklepa, kam odhodil školní tašku a jeho kroky směřovaly na Václavské náměstí do některého z mnoha kin, které se tam nacházely.

Po šesti týdnech se jeho záškoláctví provalilo.

Večer ho otčím poprvé uhodil.

V noci nemohl dospat. Ráno sebral z matčiny zásuvky tři stovky s přesvědčením, že je použije na cestu do emigrace. Odjel do Karlových Varů. Navštívil místní kino a nerozhodnut, kam pokračovat dál, se vrátil večer na nádraží, kde vzbudil pozornost místního policisty a skončil na místním policejním oddělení. Druhý den ráno se opět objevil na pražském nádraží, kde na něho čekala vyděšená matka.

Za dva dny opět seděl ve vlaku. Cílovým místem byl byt olomoucké tety, kde dochodil šestou třídu. Neměl to jednoduché. Holky se okolo něho začaly točit, protože byl „Pražák“, což vyvolalo nenávist u některých spolužáků, kteří si jednoho dne na něho počkali u koupaliště; a přestože bojoval jako lev, podlehl silnému soupeři tří spolužáků, kteří mu trochu zvalchovali ksicht a jeho sebevědomí.

V sedmé nastoupil do stejné nuselské třídy a stal se nedílnou součástí třídy, která ho před rokem odmítala mezi sebe přijmout. Byl přece hrdina, který přestal chodit do školy a utekl z domova.

„Ne! Nechte toho!“ křičela matka a pěstmi bušila do ramene svého manžela.

Otčím vyprostil svou ruku z Petrova nemilosrdného sevření, otočil se a prudce do matky strčil. Matka pozadu doklopýtala k otevřeným dveřím svého pokoje. Zakopla o práh a padla zády na koberec, vedle postýlky, v níž stál tříletý plačící bratr a hlasitě prudce lomcoval bočnicí.

Otčím se zuřivě vrhl za matkou. Ale těsně před tím, než se mu podařilo vniknout do pokoje, se před ním objevila Petrova postava. Otčím se vrávoravě zastavil, nenávistně, celý se třesoucí vzteky, se na něj klátivě, opilecky podíval a jako tur zařval: „Hajzlíku, táhni mi z cesty!“

„Nech mámu na pokoji!“ zařval Petr, který se nabytý adrenalinem třásl vzteky.

„Naposledy ti říkám! Běž mi z cesty!“ řval otčím.

Petr byl skálopevně rozhodnut, že se ze svého místa nehne. Cítil z jeho vzteky otevřených úst nepříjemný zápach alkoholu.

Otčím chytil Petra za klopy pyžama. Začal klopami Petra dusit. Jejich nenávistné zuřivé pohledy se do sebe vzájemně vpíjely. Pak se Petr prudce vzepjal, chytil škrtící ruce, vší silou je rozevřel a otčíma od sebe odstrčil. S údivem v očích se otčím neobratně dopotácel pozadu na zeď.

V bytě se na okamžik zastavil čas. Rozhostilo se hrobové ticho, které trvalo několik sekund. Pak se otčím rozeběhl proti protější zdi haly, sehnul hlavu a jako býk vší silou narazil hlavou do zdi.

Na jeho tváři a zdi se objevila rudá krev.

Matka, která vystoupila z pokoje, zděšeně vykvikla.

Otčím se pozadu dopotácel doprostřed haly a se zvířecím řevem, který musel probudit spící nuselský dům, začal na sobě trhat bílou zkrvavenou košili.

Petr nevěřícně pozoroval otčímovo počínání. Nechápal. Teprve když otčím, se zvířecím výrazem ve tváři, se vrhl ke dveřím a zmizel na chodbě, začal mít nepříjemný pocit z toho, co asi bude následovat.

Chvíli trvalo, než se matce podařilo uklidnit sebe i plačícího mladšího syna. Petrovi chvíli trvalo, než se mu uklidnilo bušící srdce a dech. Potom začal uklízet střepy z rozbité velké broušené vázy a krev na podlaze a zdi. Když byl hotov, chtěl si jít lehnout a zkusit usnout, když je vyrušil pronikavý zvuk zvonku.

Petr váhavě, ve zlé předtuše, otevřel dveře.

Za dveřmi stál zkrvavený otčím, v doprovodu dvou postarších policistů. Petr tušil, kolik uhodilo. Otčím na policii nahlásil napadení nevlastním synem a manželkou. Jeho krvavé stopy a roztržená košile měly potvrzovat jeho slova.

Když v doprovodu policie sedali do modré volhy s bílým pruhem, začaly se k zemi snášet první letošní sněhové vločky. Petr flegmaticky bez zájmu sledoval okolí, zatímco matka rudá studem seděla tiše, s obavou o mladšího spícího syna, kterého musela zanechat doma bez dozoru, a vzpřímeně se dívala před sebe.

Otčím na předním sedadle nervózně poposedával, otáčel se na ně dozadu a opilecky drmolil. „Já vám ukážu, jak se máte chovat. Hlavně tomu syčákovi nevychovanému.“ Tyto věty několikrát opakoval a občas se podíval buď na řidiče nebo na policistu vzadu, který seděl uprostřed mezi matkou a Petrem, a vždy dodával: „Pánové, znáte to přísloví: za dobrotu na žebrotu. Tak jsem, pánové, přesně dopadl já. Snažil jsem se s tím spratkem vyjít po dobrém. A co on? Chce se pouze prát, syčák nevychovanej.“

Policisté zkoprněle seděli a přáli si jedinou věc – být už na stanici.

Policejní volha zastavila před oprýskanou budovou. I schodiště, kterým kráčeli do prvního patra, bylo dlouhá léta nemalované a zelená soklová barva se po částech odlupovala, jakoby chtěla zdůraznit stav města plného lešení a neopravených fasád a společnosti, v které převládala šedivá barva.

Když vyšli do prvního patra a chodbou procházeli na konec chodby, seděl na chodbě, na poslední lavici a pospával, umouněný, neoholený, drobný muž s ušpiněnou tváří od krve z rozbitého obočí.

Když procházeli kolem, muž otevřel jedno oko, spatřil zkrvaveného otčíma, pozvedl ruku, a smějící se, zašveholil: „Copak? Taky jsi spadl na chodníku?“

Otčím na muže znechuceně pohlédl.

„Drž hubu, somráku.“

„No… no, aby ses nádhero, náhodou neposral!“ zakřičel muž, když skupinka zmizela za dveřmi.

Za stolem seděl znavený, nevyspalý, starý policista. Od začátku šichty už byli jeho desátým případem, kdy si musel vyslechnout různé nechutnosti, které se té noci udály a už se těšil, že mu za chvíli padne. Nabídl jim židle k sezení, vytáhl několik papírů a kopíráků. Hezky je srovnal, strčil do ještě prvorepublikového psacího stroje a jako automat je začal zpovídat, počínaje jejich jmény a daty narození.

Výslech byl zdlouhavý, nepříjemný a často spadal do osobního vzájemného napadání. Matka odpovídala zkroušeně a plačtivě. Otčím hřmotně a obviňujícně. Jenom Petr odpovídal velmi krátce. Buď ano, nebo ne.

Když v pět hodin ráno vycházeli z budovy, ležela na zemi pěticentimetrová vrstva čerstvě napadaného sněhu, která se během dne rozplynula. Pro Petra už nemělo cenu se vracet domů a jel přímo do učiliště. Zatímco matka s otčímem, každý jiným dopravním prostředkem, se vraceli domů, kde spolu, kromě psaných vzkazů, už nikdy nepromluvili.

4

Jirka s Petrem stáli opřeni o skleněnou stěnu automatu Lucerna, kde na výklopných židlích u vysokých stolů večeřeli ti, co to nestihli domů, a nebo nevařili a narychlo si dali něco k jídlu před tím, než se vydají na koncert.

Oba se zaujetím pozorovali, jak se před prosklenými dveřmi do sálu Lucerna tlačí hrozen nedočkavců, kteří čekali, až se otevřou dveře, aby se co nejrychleji prodrali dovnitř a zaujali ta nejlepší místa na první koncert Beatového festivalu.

Hrozen neustále narůstal geometrickou řadou, až znemožnil průchod pasáží. Náhodní chodci, netušíc, co se tady děje, postávali před vlnícím se davem a nechápavě, někteří s opovržením, kroutili zoufale hlavou, aby se po několika neúspěšných pokusech prodrat se, s nadávkami a rozčarováním vraceli nazpět na ulici do mrazu, který jim u úst vytvářel mlhu ne nepodobnou cigaretovému dýmu vycházejíc z úst kuřáků.

Jejich pozorování ukončil příchod Zdeňka, který s cigaretou v ruce významně, aby vzbudil pozornost, oprašoval staré legionářské sako, na kterém se skvěla kulatá placka s hrdým nápisem Tak nám zabili Ferdinanda.

Jirku Zdeňkovo sako okamžitě zaujalo.

S tichým hvízdnutím si prohlížel Zdeňka a obdivným tónem na něho vybafnul: „Čoudo, komu jsi to sako čmajznul?“

Zdeněk významně potáhl z cigarety, pomalu kouř vypustil, a ležérním tónem odpověděl: „Vole, trvalo mi tejden, než jsem dědu ukecal, aby mi na dnešek půjčil sako ze své legionářské uniformy.“ Domluvil a otáčel se dokola jako manekýn na předváděcím molu, aby si všimli, jak mu sluší.

„Dobrý, ne?“ dodal, sáhl do boční kapsy saka, vyndal pouzdro na brýle, vytáhl lenonky, a obřadně si je nasadil.

„Byla to, vole, makačka, sehnat je. Ale sehnal jsem je. Jenom jsem musel vyměnit dioptrická skla za normální, protože jsem hovno viděl,“ prohlásil spokojeně, přistoupil k Jirkovi a přes brýle zaostřil zrak na klopu jeho džínové bundy s bílým beránkem, kterou mu poslala máma z Anglie, kde se vyjímala placka s nápisem „I like older women.“

„Co je to za ptákovinu?“ zeptal se Zdeněk a očima ukázal na placku.

„Mám rád starší ženy,“ odpověděl sebevědomě Jirka.

„Tak to já, vole, mám raději mladší,“ zasmál se Zdeněk.

Petr stále opřen o skleněnou výplň bufetu sledoval dění okolo a bez většího zájmu naslouchal jejich hovoru. Neměl žádné ambice se jakkoliv předvádět. Módní vlivy ho nechávaly chladným. Ve stejném oblečení chodil tak dlouho, až se na něm v podstatě rozpadlo. Raději než hovor kamarádů sledoval vlnící a bojující hrozen, v kterém všichni mezi sebou bojovali o nejlepší výchozí místo a vřískotem se dožadovali otevření skleněných dveří a vpuštění do sálu.

V okamžiku, kdy se Jirka připravoval zapálit si cigaretu, se prudce, pod náporem davu, skleněné dveře otevřely. Vzrušený dav se snažil úzkým průchodem dveří vtlačit dovnitř, aby obsadil nejlepší místa k stání. V rychlejším vnuknutí do sálu jim bránila početná eskorta přestárlých pořadatelů, která se ze všech svých sil snažila zabránit proniknutí případných neplatících diváků.

„Bacha, otevřeli,“ zařval nadšeně Petr.

Všichni tři se vrhli do středu bojujícího davu, který s nimi smýkal doleva, doprava, dopředu, dozadu. Podle toho, která ze stran získala navrch.

Petr nebojoval. Nechal se unášet pestrobarevným davem a zálibně se rozhlížel okolo. Žasl nad neuvěřitelnou pestrostí oblečení. Někteří měli hipísácké květované košile a kalhoty, květiny ve vlasech, s kulatými plackami na hrudi s nápisy Make love, not war nebo Give peace a chance a řetězy, na kterých visel protiatomový znak, který nejspíš jejich majitelé získali utržením znaku mercedesu na chladiči zahraničních návštěvníků… Jiní, pod vlivem LP Beatles Sgt. Pepper’s Libely Hearts Club Band, měli na sobě křiklavé uniformy, z nichž se některé svou pestrostí podobaly uniformám uvaděčů v cirkusech a jejich majitele to muselo stát hodně úsilí sehnat je. Další měli lenonky, přistřižené kníry a ti nejodvážnější psychedelicky barevně pomalované obličeje. Mnohým se na hrudi leskly kulaté kovové placky. V rychlosti si stačil některé přečíst. Byla jsem pionýrská vedoucí, Dědečku, proč máte tak velké oči?, Jsem vášnivě frigidní, Flower Power, I’m sexy, I’m hippy, I’m ready.

Dav je unášel do prvního podzemního patra k šatně. Jirka, který se Zdeňkem byl asi metr pozadu, za Petrem na něho řval: „Jdeme na první galerii doprava!“

Jakmile se Petr dostal na schodiště na první podzemní patro, kde se nacházela druhá galerie, lokty se probojoval z hlavního proudu, který se řítil po hlavním schodišti dál dolů; a začal, následován Jirkou a Zdeňkem, pospíchat na druhou stranu, kde se nacházelo postranní schodiště.

Brali schody po dvou a když se dostali o patro níž, prudce zabočili doprava a rozeběhli se. Uprostřed zařval Jirka: „Tady!“ a zastavil u jednoho sloupu.

Stáli nad středem sálu s krásným výhledem na pódium. Během chvíle se Lucerna zaplnila až po střechu. Dychtivá a plná očekávání. Teplota prudce stoupla nahoru, a to nejenom vlivem špatného větrání, silného kouření, ale i nedočkavosti diváků.

Když zazněly první akordy první kapely, bylo na galerii nedýchatelno. Naštěstí někoho napadlo otevřít naplno vchodové dveře, a skrze ně začal do sálu pronikat studený prosincový vzduch, který udělal vzduch v sálu aspoň trochu snesitelný.

Půlka koncertu skončila, většina kuřáků se přesunula ven před sál na mrazivý vzduch a nebo k záchodům. Petr jako zarputilý nekuřák byl pověřen hlídat místo, aby jim ho náhodou někdo neobsadil. Jirka se Zdeňkem si odešli zakouřit na schody k dívčím záchodům. Seděli na schodech opřeni o vyhřátou zeď, kterou procházelo parní topení.

„První půle nic moc,“ postěžoval si Jirka a pokusil se vypustit z úst kroužek kouře.

„Hele,“ dloubl Zdeněk Jirku a ukázal na přicházející drobnou, hubenou, černovlasou, dlouhovlasou dívku v kratičké minisukni, s ohromným řetězem na krku, na jehož konci se houpal utržený znak z chladiče mercedesu, a pokračoval: „Ta vypadá jako Twiggy. Taky má kozy po tatínkovi.“

Po chvíli se po schodišti valila k záchodu skupinka smějících se šesti dívek. Schodiště bylo pro ně úzké a přestože se na poslední chvíli snažily vyhnout sedící dvojici, jedna z dívek vrazila do Jirky.

„Krávy, nemůžete dávat bacha,“ ozval se Jirkův naštvaný hlas.

Dívka, která do něho vrazila, se obrátila a vyštěkla: „Promiň. Nemáte tady tak blbě sedět.“

Jirka zahlédl na její květované blůze placku s nápisem I want you. Jeho znalost angličtiny byla natolik slušná, že ji dokázal přeložit.

„Tebe bych nechtěl ani za milion,“ vyštěkl na zmatenou dívku, která nechápala, na co Jirka naráží, protože sama neznala význam anglických slov na své placce.

„A ty jsi frajírku myslíš, že já bych tě chtěla,“ odsekla vzpurně, vztekle pohodila svými kaštanovými dlouhými vlasy a doběhla své smějící se kamarádky.

„Že se s těma slepicema vybavuješ,“ poznamenal Zdeněk a strčil loktem do Jirky. „Hele, vole, tohle je jiné žrádlo,“ a hlavou ukázal na dívku, která pomalu, zamyšleně stoupala po schodech.

Po schodech majestátně, pomalu přicházela štíhlá, černovlasá, černooká, krásně dlouhonohá dívka, jejíž nádherné nohy končily pod kratičkou bílou minisukní. Přesně ten typ, který Zdeněk zbožňoval.

Jirka, pokud šlo o dívky, a zvláště ty, o něž projevil zájem některý z jeho kamarádů, si nikdy neopomněl do nich rejpnout.

Otevřel pusu a chtěl něco poznamenat. Zdeněk, který Jirku velmi dobře znal, mu položil ruku na ústa a zvedl se, připraven dívku oslovit. Ta vytušila jeho záměr. Natočila se k němu bokem, čímž dala vyniknout své nádherně vyvinuté postavě, opovržlivě na něho pohlédla a za jeho obdivného pohledu vplula do dveří záchodu.

Zdeněk zklamaně dosedl na schod vedle Jirky.

„Čoudo, co jsi čekal? Nesla se jako pětka do záložny,“ šťouchl si Jirka.

„Ale byl to kus,“ zasnil se Zdeněk.

„To jo. Ale jinak byla, čoudo, totálně vypatlaná,“ souhlasil neochotně Jirka.

„Proč myslíš? Ty vždycky, vole, když se někomu líbí nějaká buchta, ji musíš zkritizovat a pošpinit,“ naježil se Zdeněk a sundal si lenonky. Podíval se proti světlu, vytáhl z kapsy saka kapesníček, který tam měl pro ty účely schovaný a pečlivě čistil skla.

„Všiml sis, čoudo, tý její placky? Měla tam nasáno I’m a virgin. Jsem panna. To bych rád věděl, jaká je ona panna,“ poznamenal ironicky Jirka a sarkasticky se usmál.

„A proč by nemohla být?“ bránil svůj zmizelý idol Zdeněk.

„Tak čoudo, zaprvé. Takový kusy, jako je ona, prostě panny nebývají. A zadruhé: Tý bylo nejmíň sedmnáct. A to už to, pokud nevěříš na ducha svatého, má většina za sebou,“ vysvětloval důrazně Jirka a po chvíli mlčení dodal: „Pokud to není totální kráva a nebo šereda jako noc,“ a po chvíli opět dodal. „I když v tomto případě stačí, když člověk s sebou nosí Rudé právo.“

„No jo, vole. Ty jsi vždycky v tomhle velkej jasnovidec,“ odsekl naštvaně Zdeněk.

„Dej na mě,“ řekl Jirka a típnul cigaretu o rozpálenou zeď schodiště.

Zdeněk šáhl do levé boční kasy saka, vytáhl skleničku od Alpy a brčko. Zvedl se a přes korzující diváky se prodral k stojícímu Petrovi, který hlídal jejich místa u sloupu. Otevřel skleničku a pomocí brčka a vyrobeného mýdlového roztoku začal z galerie vypouštět mýdlové bubliny, které se pomalu ladně snášely dolů na hlavy pospíchajících diváků, kteří se drali na svá místa, protože končila přestávka. Diváci začali nadšeně poskakovat, protože každý chtěl, aby to byl právě on, komu se podaří chytit největší vyfouklou bublinu.

„Dobrý, ne?“ prohodil nadšeně Zdeněk.

Náhle sál zhasl a na tmavém pódiu začala blikat pestrobarevná světla. Vedle stojanů s mikrofony stály tyče se sádrovými posmrtnými maskami členů kapely, pokrytými vlasovými parukami. Pódium a první řady zahalil dým. V hledišti vybuchovaly bouchací kuličky, které někdo odněkud házel. Do řevu puštěného playbacku s ječením, s bronzovou barvou natřenými tvářemi, silně namalovaným obočím a v květinových oblecích, vtrhla na pódium jejich oblíbená kapela The Primitives group, doprovázená ječením diváků. Lucerna se otřásala v základech. Soused neslyšel souseda. Do hlediště začaly padat konfety. Pak se objevily balonky, do kterých diváci pinkali nebo je s radostným výkřikem propichovali. Sálem zněly rány prasklých balonků. Z masek na tyčích začaly šlehat plameny. V nejvyšším vrcholu extáze kapely i diváků vzlétla z pódia bílá holubice, která zmateně poletovala nad hlavami ječících diváků, aby po několika okamžicích zděšeně usedla na zábradlí zadní galerie. Ale ani tam se jí nelíbilo, protože se po ní ohnal jeden divák. Takže vzlétla, chvíli létala kolem stropu u lustru a pak za řevu odlétla směrem k východu, jakoby poznala, že tam se nachází místo její spásy.

Koncert toho dne skončil totálním vyčerpáním kapely i diváků, kteří neochotně, chroptíc, zpocení z panujícího vedra Lucerny, opouštěli Lucernu do studené prosincové tmy.

5

„Sparta!… Sparta!…“ ozýval se halou rytmický pokřik doprovázený tleskáním a hlasitým boucháním do dlouhých laminátových sedadel pro tři diváky.

Do konec hokejového zápasu chyběla poslední minuta a Sparta vedla nad odvěkým rivalem Slovanem Bratislava 3 : 2.

Petr seděl na nejvyšší galerii, v poslední řadě, za kterou byla už jen studená betonová zeď, obklopen vášnivými diváky. Ač v podstatě klidný člověk, který nerad dával na odiv svůj temperament, podlehl natolik atmosféře zápasu, že oběma rukama ze všech sil, s ostatními, rytmicky bušil do sedačky, na které seděl.

Spartě se podařilo těsné vedení uhájit a vyhrát. Spokojený, nadšený dav se valil z haly ven k parkovišti a stanici tramvaje, kde se za pomoci loktů a dloubanců rval do přistavených tramvají. Po velkém boji se Petrovi podařilo vtlačit se do prvního vozu. Natlačen stál vedle mincovního automatu na lístky, v malém prostoru za kabinou řidiče.

Cestující, kterým se nepodařilo, přes veškerou snahu, dostat do vozu, se křečovitě drželi madel a stáli na schůdcích. Ti nejodvážnější stáli na černých, železných náraznících tramvaje.

Přetížená, lidmi ověšená tramvaj, přejela za vítězného řevu cestujících křižovatku u Strossmayerova náměstí a blížila se k zatáčce na nábřeží Kapitána Jaroše, když skupina mladých, rozradostněných výrostků, stojících na zadním nárazníku, vyhodila už potřetí kladku. Tramvaj setrvačností dojela několik metrů a zastavila uprostřed zatáčky a křižovatky.

Řidič se s křikem snažil vylézt ze své kabiny. Ale přes halas cestujících, kteří neustále provolávali věčnou slávu Spartě; a přes zavřené dveře kabiny, nikdo z přítomných řidiči nerozuměl. Pak se ozvala rána a ze dveří kabiny se vysypalo drobné zelené sklo výplně dveří a objevil se vzteky rudý řidič držící v pravé ruce kliku řízení.

V mžiku byla přední plošina volná.

Petr namáčknut v rohu, skryt prudce otevřenými dveřmi. Pokryt zelenými střepy s obavou sledoval, co se bude dít.

Rozzuřený řidič s klikou v ruce, chvějící se vzteky, vyběhl z tramvaje a běžel dozadu k místu, kde tlupa řvoucích výrostků vyhazovala kladku. Když výrostci spatřili rozzuřeného řidiče, rychle seskákali z nárazníku a rozprchli se do všech stran a z chodníku posměšně sledovali počínání řidiče.

Řidič se chvějící rukou snažil nasadit kladku na své místo. Přitom vztekle vykřikoval: „Seru na to! Nikam nejedu! Zavolám policajty, ať si to s vámi, hajzlové, vyřídí!“

Tramvaj se pomalu vylidnila. Za ní se řadila řada dalších přeplněných tramvají, které nepřetržitě zvonily. Někteří cestující z obavy z policie odcházeli směrem k centru. Zbytek zvědavě postával v okolí a vyčkával, co se bude dít dál.

Po pár minutách trucování a čekání, jestli se náhodou neobjeví policie, řidičova zlost vyprchala a tramvaj se za škodolibého potlesku opět rozjela.

Petr se odlepil ze svého místa, setřásl ze sebe zbytek střepů, otevřel dveře a prošel skrze tramvaj na zadní plošinu, kde stál jediný cestující zahloubaný do novin. Postavil se ke schůdkům a pozoroval křičící, valící se dav.

„Nazdar Petře,“ ozval se najednou, za jeho zády, nadšený výkřik.

Petr se překvapeně otočil a spatřil svého spolužáka z nuselské základní školy, kterého už přes rok neviděl – Lojzu Seiferta.

„Nazdar, hvězdáři. Kde se tady bereš?“ opětoval Petr nadšený výkřik spolužáka, který kdysi patřil mezi jeho nejlepší kamarády.

„Byl jsem na hokeji.“

„Tak to jsme byli dva.“

Pustili se do nadšeného hovoru o dramatu na ledě, když si Petr všiml Lojzovy placky popsané záhadnými, snad čínskými nebo japonskými, klikyháky.

„Co to máš, hvězdáři, za placku?“

Lojza sklopil oči na placku, dýchnul na ni a začal ji rukávem bundy leštit.

„Jó…, to se ani neptej. Měl jsem kvůli ní průser. Představ si, že mě sebrali policajti, zatáhli mě na okrsek a tam z nějakého posraného papíru zjišťovali, jestli se nejedná o protistátní text. Představ si, že ty magorové mají papír, kde mají vypsaný všechny zakázaný texty. A když najdou placku, která je na seznamu, tak ti ji jednoduše zabaví. Člověče, oni ty paka mysleli, jestli to náhodou nejsou nějaký Maovy citáty či co. Naštěstí v tom svým zasraným seznamu nic takového nenašli, tak mě pustili.“

„A co na ní vlastně máš?“

„Člověče, já si ji udělal sám. Ošlehnul jsem to z jednoho zahraničního časopisu. A když mě ty volové pustili, tak mi to v kebuli tak dlouho vrtalo, až jsem se vypravil do orientálního ústavu a tam mi to jeden důležitý páprda přeložil. Víš, co to je? Představ si, reklama na rejži. Dobrý, co?“ domluvil se smíchem Lojza.

Petr chtěl něco dodat, ale Lojza byl v ráži. Otočil složené noviny k Petrovi a začal ťukat prstem na obrázek na titulní straně.

„Co tomu říkáš?“

Petr, každodenní čtenář Svobodného slova, bohužel dnes málem zaspal, takže si nestihl koupit své oblíbené noviny, se překvapeně díval na fotografii s nadpisem – Alexander Dubček byl zvolen prvním tajemníkem Ústředního výboru Komunistické strany Československa.

Petr nevěřícně kroutil hlavou.

„To tedy čumím.“

„Člověče, docela mladej. Nějakých čtyřicet šest let,“ drmolil dramaticky Lojza.

„Proti těm páprdům, co tam jsou, je určitě mladej,“ souhlasil Petr.

„Třeba to povede líp, než ten blb Novotný,“ zauvažoval nahlas Lojza.

„Podle mě komunista jako komunista. Je to stejná verbež,“ dodal Petr a přehodil hovor na krásné školní doby.

6

Jiří Balák bydlel na rozhraní Žižkova a Vinohrad, v činžáku postaveném ve třicátých letech dvacátého století. Měl narozeniny. Dokonce velmi významné. Osmnácté. Tím dnem se stal dospělým, který může pít, co hrdlo ráčí. Může řídit motorku, auto a dokonce i volit. Ovšem, kdyby mohl, koho chce – což nemohl.

Francouzské šampaňské na přípitek. Originál koupený v Tuzexu. Několik láhví bílého a červeného vína. Ale hlavně, tři litry tuzemského rumu s třemi basami kofol. Byl skálopevně předem přesvědčen, že hlavním hitem bude kofola s rumem, která v současnosti mezi mladými frčela. S pomocí starší sestry, která se na noc uchýlila ke svému příteli, vyrobil desítky chlebíčků a jednohubek a dvě obrovské obložené mísy se sýry, šunkou a uzeným masem. Jediné, co mu k úplné spokojenosti chybělo, byla nepřítomnost dívek, i když se vemlouvavě snažil přemluvit dvě spolužačky, o kterých se všeobecně tradovalo, že jsou velmi přítulné. Ale i přes libozvučné nabídky byl, k svému žalu, tvrdě odmítnut.

V zasmušilosti nad nepřítomností ženského prvku ho vyrušilo krátké zazvonění zvonku.

Za dveřmi se uculoval malý, podsaditý, pomalu tloustnoucí spolužák ve vytahaném, šedivém svetru – Mirek Slezák. Jeho první kroky, poté, co ze sebe odhodil zimní bundu a boty, směřovaly ke gauči a stolku, kde se spokojeně uvelebil u obložené mísy a chlebíčků a s námahou krotil svou nenasytnou pusu.

Během pěti minut přišli další pozvaní. Milan Vícha, další spolužák. Ramenatý, černooký, s nakrátko ostříhanými černými vlasy s mohutnými rameny a svaly, které své velikosti vděčily jeho každodennímu cvičení s činkami, které si sám udělal. Byl oblečen do bílé dederonové košile s velkou rozhalenkou, aby byla vidět jeho mohutná hruď a do černých tesilových kalhot. Jak Petr rád říkal: „Co chcete od vidláka?“ Další byl Zdeněk v doprovodu Jirkovi neznámého hubeného střízlíka v těsných džínách a černém svetru, kterého všem představil jako Karla, spolužáka ze základky. V podpaží nesl dvě elpíčka s lesklými obaly. Rázně odmítl Jirkovu žádost o nahlédnutí, protože podle Zdeňka se jedná o naprostou bombu a při jejich poslechu musí být všichni přítomni. Jako poslední z pozvaných se přihnal udýchaný Petr, který v zadumání přejel tramvají o stanici dál a celou cestu nazpět běžel, protože k smrti nesnášel pozdní příchody.

„Omlouvám se,“ vydechl hned ve dveřích, když mu Jirka otevřel a vrazil mu do ruky půllitrovou láhev domácí slivovice, kterou doma vyhrabal ze spižírny, otřel z ní několikaletý prach a hrdě donesl. Bohužel slivovici, kromě něho, nikdo nepil.

Rozjařený Jirka, hrdý na své narozeniny, donesl z lednice láhev francouzského šampaňského, strčil ji do ruky Zdeňkovi a přikázal mu: „Otevři ji!“

„Máš šavli?“ zeptal se Zdeněk.

„Na co, čoudo, šavli?“

„Abych ji, vole, otevřel jako správnej carskej důstojník.“

„Hele, šavli nemám. A jak tě znám, čoudo, tak bys láhev přepůlil a my měli hovno a ne šampaňské,“ rozhorlil se Jirka a chtěl Zdeňkovi láhev vzít.

„Prr… Prr… Dostal jsem za úkol šampáňo otevřít, nebo ne?“ nedal se Zdeněk, oddělal drátek ze zátky a začal zátku viklat.

„Dostal, ale…“

„Takže je to na mně?“

Pokojem se ozvala rána. Zátka vylétla nahoru do stropu a vytlačila na bílém stropě prohlubeň.

Oslava mohla začít.

Po přípitku, nad kterým se každý kysele ušklíbal, protože šampaňské nikomu nechutnalo, se, jak Jirka předvídal, všichni, včetně Petra, halasně vrhli na kofolu s tuzemským rumem a nadšeně provolávali Jirkovi slávu.

„Čoudové, ticho!“ zařval Jirka na celé kolo.

Všichni strnuli v domnění, že je okřikuje kvůli sousedům, které svým řevem ruší. Ale mýlili se. Jirka se pouze chtěl pochlubit novou zásilkou desek z Anglie, které mu posílala mladší sestra.

„Dostal jsem nové desky. Beatles – Magical Mystery Tour a Rolling Stones – Their Satanic Majesties Request, a jednu novou grupu, na kterou budete čoudové čumět. Nějaký Pink Floyd – The Piper At The Gates od Dan. Podle ségry slušné psýcho.“

U okna stálo podlouhlé gramorádio na čtyřech tenkých, nizoučkých, dřevěných nožičkách. Jirka na levé straně zvedl víko a objevil se gramofon. Nasadil desku Beatles a místností se rozezněly hlasité tóny.

„Já mám taky něco,“ ozval se Zdeněk, zvedl se z křesla a podal Jirkovi dvě desky. Mám Jiřího Hendrixe a Jefferson Airplane. Taky dvě bomby. A, vole, prosím, chovat se k tomu jako k pokladu. Stály mě všechny prachy.“

Prcek Mirek Slezák tiše, s plnou pusou chlebíčku, souhlasně přikyvoval, zatímco Milan Vícha pochybovačně kroutil hlavou, protože kromě Beatles a Rolling Stones mu ostatní jména zněla exoticky. Bydlel na malé vesnici za Prahou a jeho děda byl dlouholetý kapelník místní dechovky, takže moderní hudbou byl skoro nepolíben. Zahanben svou neznalostí si nalil dvoudecku tuzemského rumu a vypil ji na ex.

Karel nejistě poposedával. Z přítomných znal pouze Zdeňka, kterého přemluvil, aby ho vzal s sebou, protože se doma k ukousání nudil. Prozatím ostatní oťukával a hledal prostor k své realizaci.

Petr tiše seděl a pomalu popíjel. Měl pomalejší rozjezd. Potřeboval určité množství alkoholu k dosažení družnější, povětšinou ironicko sarkastické nálady.

Když Zdeněk pustil desku Jimiho Hendrixe, ozval se za chvíli nevrle Milan.

„Ježišmárja, co je to, vole, za hrůzu? Vždyť to se nedá poslouchat. Dejte tam něco jiného.“

„Co bys tam chtěl, hvězdáři? Snad ne vaši dechovenku roztočenku,“ odrazil Milanovu námitku Petr, který si nikdy neodpustil ironicky připomenout občasnou Milanovu účast v jejich vesnické dechovce.

„Nějaký starší Beatles nebo Dům vycházejícího slunce od…“, a Milan se zarazil, protože si ne a ne vzpomenout na jméno skupiny.

„Animals,“ doplnil Milana Jirka.

„Jo. Animals.“

„Hele, vole. Je to dobrá skladba. Ale, vole, sto let stará. Teď si pouštíme Jimiho a basta,“ rozhodl Zdeněk, který začal cítit, že mu alkohol stoupá do hlavy.

Milan uraženě zmlkl a obrátil se na Mirka, který mlčenlivě do sebe soukal další chlebíček.

„Nežer pořád,“ obořil se na něho Milan a hledal u Mirka podporu. „Že jseš taky pro jinou hudbu?“

Mirek polkl a řekl: „Ne.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt přišla z východu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.