Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michael R. Fletcher v nakladatelství

MANIFEST BLUDU

Nespasitelní

Pravda podle zrcadla *

* Plánujeme

Copyright © 2015 by Michael R. Fletcher

Translation © Zdeněk Milata

Cover © Dominik Broniek

ISBN 978-80-7594-360-6 ePub

ISBN 978-80-7594-361-3 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Věnuji svým milovaným, Emmě a Charlottě

AUTOROVA POZNÁMKA

Toto je román o zjevení bludu. A proto vám pojem Geisteskranken (pomatení) pravděpodobně řekne jen velmi málo. Na konci knihy naleznete krátké definice každého pojmu a kompletní seznam postav. Značné množství dodatečných informací můžete získat na http://michaelrfletcher.com/beyondwiki/. Nebo můžete klidně číst a objevovat sami. Občas je ta těžší cesta mnohem zábavnější.

Omlouvám se těm, kteří umí německy.

REDAKČNÍ POZNÁMKA

Překlad, který držíte v rukou, je pořízen z anglického originálu, v němž autor záměrně nadužívá (pseudo)německé pojmy i s velkými písmeny. Rozhodli jsme se tento styl dodržet alespoň u některých termínů i v českém vydání, a proto máme Geisteskrankeny místo geisteskrankenů a Doppely místo doppelů. Tam, kde byl v originále použit anglický termín a/nebo je v překladu daný pojem odvozen od v češtině zavedeného slova, jsme se naopak snažili velká písmena eliminovat (zrcadlista, kleptik).

PROLOG

Staří bohové byli vysíleni válkami a zmatením mysli a připomínali spíše unavené válečné veterány než božské entity. Nakažení hrůzou z ceny za své konání se stáhli do demence. Jejich únikem bylo šílenství. Při hledání svého osvobození uprchli zkažení bohové do světů bludů, do světů nezkažených závistí a jejich vlastními psychózami. A přesto nakonec i toto znesvětili. Tak hluboké byly jejich potřeby, tak zoufalý byl jejich úprk z kruté minulosti, že ignorovali jedinou pravdu, před kterou se všichni musí sklonit.

Víra určuje realitu.

Do stvoření se vetřely jejich zvrácené obavy a staly se skutečnými. Obživly jejich nejtemnější myšlenky. Lidé, kteří byli v jednom okamžiku jen postavami vysněnými pro pobavení, se stali skutečnými.

Sny se staly nočními můrami, noční můry se staly skutečností a kradou se zemí jako Albtraumové, ztělesněné projevy největších strachů lidstva.

A cykly pokračovaly.

Tvorové zrození z bludů tak nedokonalých bohů nemohou doufat v příčetnost. Tyto noční můry vymezují nové zítřky a bohové v nevýslovné hrůze přihlížejí tomu, co vytvořili.

– NEBRILE GHAST, WAHNVORSKÝ VELEKNĚZ

KAPITOLA 1

Kde blud definuje realitu, je Gefahrgeist králem.

– VERSKLAVEN SCHWACHE, GEFAHRGEISTSKÝ FILOZOF

Následky jejich posledního kšeftu je zahnaly na západ. Do dalšího zchátralého městského státu dorazili jen o jeden krok před spravedlností, a i ten se stále zmenšoval.

Bedeckt, který mhouřil oči proti drsnému větru, vjel do města v doprovodu Stehlen a Wichtiga. Bedecktův monstrózní černý válečný oř jménem Launisch svěsil vyčerpaně hlavu. Ujížděli bez odpočinku už celé hodiny a Bedeckt taky nebyl zrovna malý chlap.

Rozhlédl se po okolních zchátralých domech a zapochyboval, že tohle místo někdy zažilo lepší časy. Těch pár budov postavených z kamene namísto z vyschlého, vybledlého dřeva vypadalo, že každou chvíli spadne. Na tom nezáleželo, stejně se tu dlouho nezdrží.

Z temných uliček vykukovaly lesklé, slídivé oči naplněné zoufalstvím. Nic nového. Mohutný, zjizvený Bedeckt se nedivil, že přitahují pozornost. Wichtig byl dokonale pohledný. Krátce se ohlédl vlevo na Stehlen, jejíž kůň neustále nervózně stříhal ušima, jako by čekal, že každým okamžikem dostane bez varování ránu. Bedeckt to zvířeti neměl za zlé; sám se cítil podobně, kdykoli se Stehlen přiblížila na délku paže. Jela shrbená proti větrem rozvířenému písku a cenila ohavné žluté zuby v příšerném úšklebku, který jen zřídka opouštěl její bledou tvář. Pravá dlaň jí spočívala na jílci meče. Kdyby na ni někdo zíral příliš dlouho, pravděpodobně by ho zabila. Naštěstí si jí nikdo nikdy ani nevšiml. Zpovzdálí ji následoval prašivý, na kost vyhublý čokl, dokud na něj Stehlen neupřela záštiplný pohled. Pes se zakňučením ucouvl.

Bedeckt pohlédl na Wichtiga. Ten chlap vypadal jako vždy nepříjemně dokonale. Nic na celém světě nedokázalo rozcuchat jeho bohatou hřívu vlasů ani narušit naprosto podmanivý úsměv.

To je ale sebestředný sráč.

Prach z cest dráždil Bedecktovi již tak rozbolavělé hrdlo. Odkašlal si a z nosu vysmrkl chrchel světle zeleného hlenu. Už týden se cítil pod psa a žádné známky zlepšení zatím nevnímal.

„Asi brzo zdechneš, staříku,“ prohodil Wichtig.

„Jsem v pohodě.“ Potřeboval hostinec a teplou postel. Bohové, kvůli pivu by zabil a vůbec by nezáleželo na tom, jak hnusné by bylo.

Stehlen si odplivla do prachu a Launisch uskočil; dokonce i ten válečný kůň se jí bál.

„Ten debil má recht,“ prohlásila. „Šoupneme tě do postele.“

„Na tohle čekáš už –“ Wichtig rychle zavřel pusu, když na něj Stehlen vrhla vzteklý pohled.

Když bude mít Bedeckt štěstí, ti dva se vzájemně podříznou a jeho nechají na pokoji. „Kůň je unavený a mě bolí prdel,“ odpověděl.

„Jsi tlustý a starý,“ vyštěkla Stehlen a při těch slovech její kůň poplašeně zastříhal ušima.

„Jak se tohle zasraný město jmenuje?“ Wichtig se ležérně naklonil v sedle, když projížděl branou opevnění kolem lhostejných stráží v nedbale upravených, ošuntělých uniformách. Opatrně začichal a přehnaně znechuceně nakrčil dokonale rovný nos. „Omlouvám se. Tohle není zasraný město, to je zasraná žumpa. Naprosto odlišný odér.“ Blýskl na Bedeckta naprosto pravidelným bílým chrupem. Závan větru mu načechral nazrzlé vlasy a Wichtig na okamžik vypadal jako nějaký bájný hrdina. Zpoza širokých ramenou mu vykukovaly jílce páru štíhlých mečů a svalnaté paže uvolněně spočívaly na stehnech. Drahý oděv dotvářel celkově skvělý vzhled. Pouze studené šedé oči usvědčovaly tento obraz hrdiny ze lži.

Jak může takový sebestředný zabijácký parchant vypadat tak dokonale hrdinsky? Bohové museli být skutečně zvrácení. Bedeckt samozřejmě vypadal přesně na to, čím byl: stárnoucím válečníkem daleko za zenitem s bolavými zády, ještě horšími koleny, příliš mnoha válečnými jizvami a láskou k pivu. Ani na vrcholu sil nevypadal tak hezky jako Wichtig. Kdyby ano, možná by věci dopadly jinak. Ale o tom pochyboval.

„Doufám, že je v té kupě hnoje nějaká putyka,“ prohlásil Wichtig.

„Už jsi někdy viděl město téhle velikosti bez putyky? A jmenuje se Unbrauchbar… aspoň myslím.“ Bedeckt si ostražitě prohlédl městské stráže, které je ostentativně ignorovaly, a poškrábal se na rozpláclém nose zbylými prsty levé ruky. O poslední dva prsty, useknuté u prvních kotníků, přišel před mnoha lety v nějaké bezvýznamné válce. V kožené smyčce u sedla mu na dosah ruky visela mohutná sekera s dvojitým ostřím, které bylo poznamenané častým, nevybíravým zacházením. Krátce pohlédl na Stehlen. „Už jsi tu někdy byla?“

Stehlen si dlouhými prsty prohrábla matné, špinavě blond vlasy. Měla prsty hudebníka, ačkoli za svůj život nezahrála jedinou notu. Zpod zcuchaných vlasů úkosem hleděly bledé, vodově modré oči s nazelenalými skvrnami a nezdravě žlutým bělmem. Zlobným pohledem bloudila kolem, jako by hledala něco, co by mohla nenávidět. Nezdálo se, že by musela hledat daleko. Nozdry zahnutého nosu se jí rozšiřovaly, jako by jí to čich mohl pomoci objevit.

„Ne,“ odpověděla.

„Dobrá,“ zamumlal Wichtig.

Stehlen se na Wichtiga zamračila: „Proč dobrá?“

„Pravděpodobně tu nebudeš nikoho znát.“

„No a?“

„Takže nás možná nebude chtít nikdo zamordovat,“ odpověděl.

Nevšímala si ho. „Proč tady?“ zeptala se Bedeckta.

„Protože tady je to lepší než tam, kde jsme byli,“ odpověděl Bedeckt, aniž by na ni pohlédl.

„Kdyby Wichtig neošukal tu –“

„Ale on ji ošukal.“

„Kdybys nesejmul ty –“

„Ale já jsem je sejmul.“ Bedeckt se na ni konečně podíval, a když odhalila křivé žluté zuby ve zklamané grimase, zamračil se. „Vzpomínám si, že se místnímu lordovi ztratilo něco z jeho majetku. Ta zlodějna měla na zabíjení značný podíl.“ Wichtigovo jednání nějak inspirovalo tu krádež, ale Bedeckt si nedokázal představit jak a proč. Šermíř ošukal lordovu manželku a krátce nato Stehlen šlohla šmuky té ženské. Měly ty dvě události nějakou souvislost? Ne, nemohly mít. No, aspoň doufal, že neměly.

Stehlen se pokoušela tvářit ublíženě a nevinně, ale nedařilo se jí to. Postrádala Wichtigův talent pro přetvářku.

„Nezbylo ti náhodou nějaké zlato, že?“ zeptal se Wichtig Stehlen. „Bylo by fajn neztratit glanc.“

„Ne.“

Bezpochyby lhala, ale Bedeckt to nekomentoval. Kleptici o penězích vždycky lhali. Nedokázala si v tom pomoct, stejně jako Wichtig nedokázal přestat být manipulativní sebestředný sráč.

„Na měkkou postel a žrádlo máme dost,“ podíval se Bedeckt ostentativně na Wichtiga. „Že?“

Wichtig nezávazně pokrčil rameny: „Poslední dobou jsem se do měšce nekoukal. Prachy máme, pokud nás tahle odporná děvka,“ kývl na Stehlen, „zase neokradla.“

„Vás jsem nikdy neokradla!“ zavrčela Stehlen. „Ty stejně nacpeš prachy první kurvě, která roztáhne nohy.“

„Ty roztáhni nohy, ať se podívám, jestli –“

„Zapomeň!“

„Možná kdyby tady Bedeckt…?“ Wichtig ztichl a významně na ni zamrkal.

Stehlen si znovu odplivla, ještě víc se v sedle schoulila a rozhodla se oba muže ignorovat.

Co kurva měly ty kecy znamenat? Bedeckt to ani nechtěl vědět. Zamyslel se nad obsahem svého vlastního váčku. Mohl by přísahat, že býval plnější, ale poslední dobou byl docela na mizině. Měla v tom Stehlen prsty? Na tom nezáleželo, když ji požádal, vždycky mu prachy půjčila. Pravděpodobně moje prachy. Při cestování s dvojicí Geisteskrankenů musel člověk takové věci přehlížet. Kleptici kradli, Gefahrgeisti manipulovali. Aspoň že Wichtigova gefahrgeistská nadání se příliš neprojevovala; většinou jen vyžadoval pozornost. Kdyby šermíř zesílil a zdálo se, že se z něj nejspíš stane otrokář, Bedeckt by ho zabil.

Když Stehlen na návnadu neskočila, Wichtig se zatvářil rozmrzele jako rozmazlené děcko, kterému zakážou cukroví. „Myslíš, že má tahle zasraná díra šermíře?“ zeptal se Bedeckta.

„Každá zasraná díra má šermíře.“

„A každá zasraná díra potřebuje lepšího šermíře.“

„A to máš být ty?“ zeptala se Stehlen sarkasticky.

Wichtig na ni pohlédl bezvýraznýma chladnýma očima. Vydržel její vzteklý pohled, dokud se s nepříjemným pocitem neodvrátila. Wichtig byl sice jenom druhořadým Gefahrgeistem, ale jen pár lidí dokázalo odolat útoku jeho vůle.

„Víra určuje realitu,“ řekl Wichtig, jako by poučoval nějakého prosťáčka. „Věřím, že budu největším šermířem světa.“

„Věřím, že dřív budeš mrtvý,“ odsekla Stehlen ledově. Ještě pořád se na Wichtiga nepodívala.

„Moje víra je silnější než tvoje.“

„Jsi pomatený idiot.“

„Samozřejmě. Ale raději věřím, že jsem prostě tak dobrý. Zabil jsem třiačtyřicet největších šermířů. V jednadvaceti jsem se stal mistrem mečů v Geldangelegenheitenu. To je nebývalá pocta.“

„Pocta,“ odplivla si Stehlen opovržlivě.

„A tohle mi říká ubohá zlodějka. Bez talentu –“

„Na vybrání tvého měšce mám talentu dost!“

„A jsi dost blbá na to, abys mi o tom řekla!“

„Ticho!“ Bedeckt potřásl hlavou a okamžitě toho zalitoval. V lebce se mu rozbušila tupá bolest. Musela v ní být kila hlenu. „Jako zatracená děcka. Až najdu teplou postel a hebkou ženskou, můžete vy dva pokračovat v té své zbytečné debatě. Ale do té doby držte kurva klapačky.“

„Stařík je nějak nabručený,“ poznamenal Wichtig.

„Jestli mě zatáhneš do těch svých soubojů, Wichtigu, zabiju tě sám. Sekerou. A ty své vznešené šermířské sračky si můžeš strčit do prdele.“

Stehlen střelila po Bedecktovi pohledem: „Mohla bych pomoct svou ženskou troškou do mlýna.“

Bedeckt předstíral, že ji neslyší, a raději se rozhlížel po hostinci.

„Řekl hebkou,“ prohodil Wichtig a afektovaně se na Stehlen usmál. „Ani prase jako Bedeckt by si tě do postele nevzalo. Jsi zatraceně ošklivá. Možná kdybys mu nabídla, že mu vrátíš nějaké prachy… ty, cos mu čmajzla minulý týden.“

„Prachy mám,“ řekla tak hlasitě, aby ji Bedeckt slyšel.

Bedeckt zavrtěl hlavou a mávl pochroumanou rukou. „Šukám kurvy. Nemám v úmyslu se jednou z nich stát.“

„A kolik lidí jsi v Abfallstadtu okradl ty?“ zeptala se Stehlen.

Bedeckt otázku odmávl prudkým gestem tříprsté ruky. Nos měl tak ucpaný hleny, že musel krátce, přerývaně dýchat ústy. Hluboko v plicích mu cosi suše zachrastilo. Kurva, to mi ještě chybělo.

„Kolik lidí jsi zabil za poslední půlrok?“ zeptala se Stehlen.

„Muže dělají skutky, které neučinil,“ zamumlal Bedeckt.

Znechuceně nakrčila hákovitý nos. „Vraždy a zlodějny jsou v pohodě, ale sex ne?“

„Sex s tebou,“ prohlásil Wichtig. „Přinejlepším by se probudil oholený na kost a přinejhorším by tě chytnul jeden z tvých násilnických záchvatů a on by se probudil s podříznutým hrdlem.“

Bedeckt zaúpěl. Tohle nebyl rozhovor, který by si přál poslouchat právě teď. Nebo vlastně nikdy. „Nechte toho. Nepůjdu s tebou do postele, protože by to všechno změnilo a život by se stal ještě složitějším, než už je.“

„A ty jsi bezbožná, hnusná a zlodějská čubka,“ dodal Wichtig.

Bedeckt si Wichtiga nevšímal a pokračoval: „Děláme spolu. Jsme tým. Posranej tým, ale umíme se otáčet. Nejsme přátelé a kurevsky určitě nejsme milenci. Nikdy nezapomínejte, že bych vás oba zabil, kdyby z toho pro mě koukaly nějaké prachy.“

„Přestaň, začínají mi vlhnout oči.“ Wichtig předstíral, že si otírá slzy. „Stehlen, hoď mi pár zlaťáků – stejně jsou nejspíš moje – a já tě ošukám.“

Ozvalo se zasyčení, když Stehlenin stilet opouštěl pochvu. Wichtig se na ni usmál a s předstíranou nonšalancí odvedl opatrně koně stranou, mimo její dosah.

„Támhle je putyka,“ ukázal Bedeckt před sebe. „Schovej tu kudlu, ženská. Vykucháš ho, až se napiju.“

KAPITOLA 2

Ti, které zabiješ, ti v Posmrtí budou sloužit. Zemři obutý a do bot ukryj pár mincí. Zemři se zbraní v ruce a dvěma dalšími na dosah. Protože až odejdeš z tohoto světa, budeš vděčný za věci, které sis vzal s sebou.

– KRÉDO VÁLEČNÍKA

KONIG FURIMMER, teokrat církve geborenských damonenů, stál ve svých komnatách a shlížel na město Selbsthass. Dokonale rovné ulice vedoucí od severu na jih nesly jména, ty od východu na západ byly očíslované. Spořádané, příčetné město.

Není důvod, proč by z bludu nemohla vzejít příčetnost, pomyslel si Konig.

Tohle město, zákony, které jej držely pohromadě, geografie, která jej vymezovala, lidé, kteří jej obývali… to všechno bylo zjevením jeho bludů.

No, možná ne všechno. Předpokládal, že lidé byli dostatečně skuteční sami o sobě. Ale když sem téměř před dvěma desetiletími se svým snem přišel coby pokorný akolyta, geborenští byli odnoží malé sekty náboženských fanatiků se zdánlivě bláznivou ideou a naprostou neschopností ji realizovat.

On ji realizoval.

Tenkrát nebyl Selbsthass o mnoho větší než jiné chátrající městské státy, co měly tu smůlu, že stály na kamenité půdě, která byla schopna nakrmit sotva pár podvyživených koz trsy ostřice. Vzpomínal, jak hladovějící lidé přicházeli na bohoslužbu do trosek tohoto starověkého chrámu. Jen bohové věděli, pro jaké uctívače byl ten chrám postaven. Určitě ne pro lidi; žádné dvoje dveře neměly stejný tvar a žádné dvě chodby nebyly stejně široké. Průchody se rozšiřovaly a zužovaly zdánlivě náhodně. V některých místech rozměry předčily veškerá očekávání, zatímco v jiných se kněží museli natočit bokem, aby se vzájemně vyhnuli. Tuto stavbu vysnily zvrácené mysli. Geborenští ji přijali za svou, ale po celé generace zůstávala opuštěná a prázdná.

Konig všechno změnil. Úplně všechno.

Za každou volbou a slovem spočívala jediná nezpochybnitelná pravda: změňte myšlení lidí a změníte svět.

On změnil náboženství, vyhnal duchy z tohoto chrámu. Dal lidem naději a oni se naučili věřit v sebe. Ale důležitější bylo, že věřili v něho.

Ze Selbsthassu vyrostl bohatý městský stát. Jeho kněží se vydávali na daleké cesty, aby šířili jeho slovo. Čím více lidí něčemu věřilo, tím pravdivějším se to stávalo.

Jeho plán již téměř dosáhl naplnění. Geborenští budou mít svého boha a Konig bude jeho stvořitelem a pánem.

„Představa,“ říkával, „je realita.“

Pro Gefahrgeisty se tahle pravda stala vším.

Ti, kteří mu postávali za zády, zůstávali tiše. Znali ho příliš dobře. Slyšel, jak netrpělivě přešlapují a čekají, kdy už jim bude dovoleno promluvit.

Konig stál s nohama u sebe, levou dlaní si zamyšleně podepíral úzkou bradu a pravou rukou svíral levý loket. Jeho komnata se začínala stále více zaplňovat, což jej mírně znepokojilo. Ohlédl se přes rameno na tři další muže v místnosti. Ne, ne muže. Doppely. To byl důležitý rozdíl.

Všichni Doppelové zaujímali naprosto stejné pózy, byli oděni v identických květovaných karmínových kutnách a zírali na něj s různými stupni zaujetí. Tři páry stejných šedých očí. Tři identicky holé hlavy. Ačkoli byli zjevnými kopiemi Koniga, všichni vykazovali drobné vzhledové vady.

Ne, znovu se opravil. „Vada“ se zdála být trochu silným slovem. „Nesoulad“ byl přesnější.

Ten nejbližší cenil lesklý bílý chrup v dychtivém zvířecím úšklebku. Další těkal po místnosti podezřívavým pohledem, jako by ze stínů očekával náhlý útok. Ten poslední vypadal, jako by chtěl padnout na kolena a žebrat o odpuštění za nějaký neznámý hřích. Ve tváři se mu zračila zoufalá touha po pochvale, ačkoli věděl, že si ji nezaslouží.

Ufňukaný slaboch. Toho posledního Konig nenáviděl ze všech nejvíc. Věděl, že Doppelové vyjadřují rysy jeho vlastního charakteru, ale to neznamenalo, že bylo snadné tuhle skutečnost přijmout.

Koniga utěšovalo vědomí, že nikomu se na sobě samém nelíbí úplně všechno; většina lidí jen nebyla nikdy konfrontována s fyzickými projevy vlastních nedostatků.

„Odejdi,“ nařídil. „Tvoje zbabělé rady nepotřebuji.“

Doppel sklopil zrak k podlaze, jako by naposled hledal útěchu v krásně lakovaném tmavém dubu. Pak se jeho oči krátce střetly s Konigovým přísným upřeným pohledem a omluvně pokrčil rameny. „Zjevně tomu nevěříš.“ Doppel podřízeně sklonil hlavu a zíral na podlahu. To všechno byla jen hra. „Omlouvám se.“

„Ticho, Přijetí. Postav se do kouta. Neříkej nic.“

Doppel pokorně přikývl, ale když se šoural k rohu, Konig zahlédl lehký náznak vědoucího úšklebku. Aspoň že ještě pořád poslouchal, přestože ho Konig nemohl zapudit. Nicméně jeho neschopnost donutit Doppely zmizet nebyla povzbudivá. Jeho bludy nabývaly na síle a získávaly kontrolu nad svou existencí.

V zrcadle v mosazném rámu, které sahalo od podlahy až po strop a pokrývalo téměř celou jednu stěnu, se shromáždilo několik jeho odrazů a jako oknem pozorovalo dění v místnosti. Dlouhé vychrtlé tváře a holé hlavy. Ústa se jim pohybovala, ale žádný zvuk nebyl slyšet. Šlo o nedávný pokrok; s praktikami zrcadlistů začínal experimentovat teprve v posledních pár dnech. Bylo jen otázkou času, kdy jejich hlasy uslyší. Mohli by mu poskytnout cenné rady nebo ukázat záblesky budoucnosti či vzdálená místa, ale jednoho dne vylezou ze svého zrcadlového světa. Až tahle eventualita nastane, buď jej zabijí, nebo nahradí. Nebyl si jist, která možnost ho děsí víc.

Pokud mě dřív nedostanou mé další bludy.

Na tom nezáleželo. Bude mít svého boha a bohové všechno mění.

Jeden z dalších Doppelů – tohohle Konig pojmenoval Opuštění – se naklonil blíž a pošeptal mu do ucha: „Přijetí proti tobě kuje pikle.“

Konig Doppela odstrčil. „A ty ne?“ zasmál se štěkavým smíchem beze stopy humoru.

Znepokojení i Opuštění se sklopenými hlavami ucouvli před Konigovým vzteklým pohledem. Pouze Přijetí se nevyděsil, protože zíral do rohu.

„Nemůžeš mu věřit,“ zašeptal Opuštění. „Přijetí se tě snaží nahradit.“

„A tobě věřit můžu?“

Opuštění hlavu nezvedl, ale Konig zahlédl lehký úsměv. „Samozřejmě že ne. Nakonec nás všichni opustí. Jako naši rodiče.“

„Mí rodiče,“ vyštěkl Konig. „Ty jsi blud.“

„Tví rodiče,“ opravil se Opuštění hladce. „Když tě může opustit matka, tak kdo ne? To je důvod, proč existuji. Možná jsem blud, ale jsem tvou realitou.“

Do skutečnosti prolnul čtvrtý Doppel mnohem mladšího Koniga. Slzami potřísněná tvář vyjadřovala veškerý smutek opuštěného dítěte, které si náhle uvědomilo, že na celém světě neexistuje živá duše, která by se o něj postarala, leda že by ho využila. Konig se soustředil na současnost a Doppela odehnal. Nebyl čas lpět na starých hnisajících ranách.

„Přichází tvůj vědátorský mazlíček,“ vyprskl znechuceně Opuštění.

„Je to můj přítel.“

„Nemáme přátele,“ namítl Opuštění. „Ne skutečné.“

Doppel měl pravdu, ale Konig přesto s kamennou tváří skřípal zuby vztekem. Dříve byli přáteli, než se rozhodl stvořit boha. „Je užitečný,“ prohlásil Konig.

„Nenávidí nás,“ varoval Opuštění. „Nemůžeš mu věřit. On je příčetný.“

„Až mi jednou poradíš, že mám někomu věřit, budu vědět, že mám opravdu problém.“

„V tomhle musím s Opuštěním souhlasit,“ pípl Přijetí, a když Konig jeho směrem vyslal varovný pohled, trhl hlavou zpět do kouta. „Myslím, že nás nemá rád,“ zašeptal Doppel. „Myslím, že nemá rád ani tebe,“ dodal a pohlédl zpět na Koniga. „Myslí si, že jsi mu ukradl jeho nápad.“

„Nezáleží na tom, jestli mě má rád. Stačí, když bude užitečný.“

Přijetí se ušklíbl, jako by věděl, že je to lež.

Do Konigových komnat vstoupil vrchní vědec geborenských damonenů, Aufschlag Hoher, a hluboce se uklonil. Veleknězovy Doppely se snažil ze všech sil ignorovat. Naopak oni se ze všech sil snažili vrhat jeho směrem zářivé dýky nenávisti a pohrdání. V dobrých dnech vrchního vědce zajímalo, co to pro Konigův názor na jeho osobu znamená. Ve špatných dnech měl v úmyslu toho nepříčetného teokrata zabít…

Tak jaký den bude dnes?

Konig byl ale Gefahrgeistem nezpochybnitelné síly. Aufschlag dokázal strávit v přítomnosti velekněze jen pár minut, než jej přemohla ohromující genialita, vize a hloubka porozumění toho muže. Ohromný rozsah jeho plánů vyvolával bázeň. KONIG FURIMMER nebyl člověkem, který by myslel v malém. Konig přemýšlel v měřítcích věčnosti.

Potom se dostavily pochybnosti. Aufschlag celé noci přemítal, co Konig skutečně je: zda génius, nebo pomatený šílenec. Rozhodnout se bylo zatraceně těžké.

Představa byla realitou; tohle všichni Geisteskrankeni chápali až příliš dobře. Byl to zdroj jejich síly, který je činil výjimečnými a odděloval je od mas obyčejných lidí. Ale Aufschlag tomu rozuměl, jeho experimenty mu zjevily pravdu – všichni byli prostě šílení.

A přesně takový Konig byl: šílený. Jaké strašlivé dětství mohlo stvořit někoho jako Konig? Zajímavá otázka. Nejspíš s ní později bude experimentovat.

Aufschlag pozoroval muže, který kdysi býval jeho nejlepším přítelem. Seznámili se coby geborenští akolyté. Ačkoli oba, skoro nepolíbení náboženstvím, vstoupili do církve z různých důvodů, jejich osudy se záhy propletly. Opravdu se z nich stali přátelé toho dne, kdy Aufschlag předestřel Konigovi svůj nápad? To byl můj nápad, že?

Když se Konig konečně uráčil pohlédnout jeho směrem, Aufschlag se znovu uklonil. Teprve tehdy si uvědomil, že lem jeho bleděmodrého roucha je ušpiněn krví. Napřímil se a krátce pohlédl do Konigových šedých očí. Aspoň si byl docela jist, že to je Konig, a ne jeden z jeho Doppelů. Ty šedivé oči, které vypadaly, jako by z nich byla vylouhována veškerá barva, se do něj zavrtaly. Cítil, jak se pod tím zkoumavým pohledem odlupují vrstvy jeho osobnosti. Konig jej nepřestával probodávat pohledem. Aufschlag se nedokázal ani pohnout. Stál jako přikovaný.

Tohle je jeden z těch dní. Všechny pochybnosti odpluly jako krev vytékající z rozervané stehenní tepny. Konig byl člověk, kterého bylo záhodno následovat, muž, který viděl bohy takové, jací byli. Tyhle oči viděly budoucnost.

Když se Konig odvrátil, Aufschlag se zapotácel. Využil té chvilky, aby umožnil svému bušícímu srdci zpomalit. Ostré pohledy Doppelů vnímal jako jedovaté pavouky, kteří se mu plíží po kůži.

Jeden z Doppelů, Aufschlag nebyl schopen rozlišit, který je který, se předklonil a zašeptal: „Já vím, co si myslíš, ty špinavý křivozubý šmejde.“

„Opuštění,“ nařídil Konig, „nechej ho na pokoji. Aufschlagu, starý příteli, předpokládám, že jsi mi přišel něco sdělit, že?“

Aufschlag, který si byl náhle vědom svých křivých zubů a umaštěných chomáčů vlasů, které mu trčely kolem uší, se zakoktal: „A-ano. Veleknězi, další z tvých mladých bohů spáchal sebevraždu.“ Začal se potit. Jeho levá dlaň jako by váhala, zda má zakrýt křivé zuby, nebo uhladit vzpurné vlasy.

Konig se otočil a zahleděl na Doppela, který stále nehnutě zíral do rohu místnosti. „Ausfall?“

Aufschlag nejistě zamrkal na Konigova záda. Jakou emoci přede mnou skrývá? „Ano.“

„Stejně byla nějak moc chytrá, pořád se vyptávala. Nedokázala jen tak přijmout, co jsem jí říkal. Nedůvěřivá dívenka.“ Konig se otočil a s lehce pozdvihnutým obočím pohlédl na Aufschlaga. „Zajímalo by mě, kde se to naučila?“

„Stejní lidé, kteří měli přístup k Ausfall, mají přístup k Morgenovi,“ bránil se Aufschlag. „A on žádnou z těch vlastností nevykazuje. Pravděpodobně to způsobovala její osobnost.“

„Morgen je dokonalý,“ prohlásil Konig.

„Je až extrémně bezelstný a důvěřivý,“ poukázal Aufschlag.

„Právě to říkám. A chci, aby takový i zůstal. Od nynějška k němu budeme mít přístup jen ty a já – plus jeho strážci. Nechci, aby se nakazil nějakými pochybnostmi.“

Bohové nedovolte, aby se ten chlapec naučil přemýšlet sám za sebe. „Samozřejmě,“ odvětil Aufschlag. Jak si s tím poradí jeho plány? Jako vědec bojoval s nevědomostí na všech frontách, a přesto byl tady, chránil Morgena před nepříjemnými pravdami. Chránil? Možná chlapci nelhal, ale určitě mu tajil věci, které by měl znát. Měl bych Morgenovi všechno říct a nechat na něm, aby si s tím jeho mysl poradila.

Ale Morgenova mysl byla vytvořena pro něj. Jako všichni ostatní případní bohové, které se geborenští pokoušeli stvořit, byl celý život připravován na to, že jednoho dne Nanebevstoupí, aby se stal geborenským bohem a sloužil lidem Selbsthassu. Otroctví vydávané za výhodu.

Začínali s deseti dětmi, které v průběhu poslední dekády jedno po druhém hynuly. Ničily je nekontrolovatelné bludy, živené geborenskými a vírou Selbsthassu. Některé uhořely, jiné shnily. Všechny dosáhly vrcholu moci a padly pod tíhou svých bludů, které je stáhly dolů a utopily v šílenství. Ani jedno nedosáhlo Nanebevstoupení. Ausfall byla nejnovější případ. A nyní jim zbýval už jen Morgen, nejčistší a nejbezelstnější duše, jakou Aufschlag kdy poznal.

Kdyby věděl, že jeho plán skončí tragickou smrtí devíti dětí, sdělil by jej Konigovi?

Bohové, odpusťte mi, ale myslím, že ano.

„Jak Ausfall zemřela?“ zeptal se Konig a vytrhl Aufschlaga z ponurých myšlenek.

„Rozkousala si zápěstí. Vykrvácela. Než ztratila vědomí, podařilo se jí popsat docela velkou část stěn.“

„Předpokládám, že vlastní krví?“

„Samozřejmě.“

„Něco významného?“

„Viděl jsem jednu větu opakovanou stále dokola. ‚Vytváříme mizerné bohy.‘ Nevím, co přesně měla na mysli. Možná že geborenští vytváří podřadné bohy nebo že ona by byla mizerným bohem, kdyby měla… Nanebevstoupit. Nařídil jsem Sestře Wegwerfen, aby to prověřila.“

„Wegwerfen se nedá věřit,“ prohlásil Opuštění. „Mohla by Ausfallinu smrt rozkecat.“

„To si teď nemůžeme dovolit, že?“ Konig probodl Aufschlaga studeným pohledem šedých očí. „Až Wegwerfen skončí, zabij ji. Její zjištění mi nahlásíš.“

„Samozřejmě,“ odvětil Aufschlag s dokonale bezvýraznou tváří.

Ale Konig fasádu vrchního vědce prohlédl. „Vím, že je to těžké.“ Položil dlaně na Aufschlagova hubená ramena a vynutil si oční kontakt. „Pochybení, které by mohlo rozšířit sémě pochybností, si nemůžeme dovolit.“ Dlouhé prsty zabořil do jemné látky. „Pochybnost je pochybení.“

Aufschlagova vůle se bortila pod upřeným pohledem jeho velekněze. Nevnímal nic kromě bezbarvých šedivých očí. Měl pocit, že se mu prsty prokousávají hluboko do masa jako červi do mrtvoly. „Ale –“ Po tváři mu stékal pot. „Ale zůstal už jen jeden bůh!“

„Samozřejmě. Myslel sis, že mám v úmyslu stvořit mnoho bohů? Ne.“ Hovořil s takovým přesvědčením, že se Aufschlagovy pochybnosti rozplynuly v planoucím žáru zjevení. Konig se na svého vrchního vědce vřele usmál. „Tohle je šťastný den. Slavný den. Nyní víme, který z našich experimentů Nanebevstoupí.“ Sundal dlaně z Aufschlagových ramen a vědec byl nemálo překvapen, že na nich nevidí krev.

„Omlouvám se za ten okamžik slabosti, veleknězi.“ Aufschlagovo srdce se naplnilo novou posílenou vírou. „To je zřejmé. Samozřejmě, že bůh může být jen jeden. Předpokládám, že jsem byl příliš zaujat experimentem a trpěl jsem provozní slepotou.“

„Tím se netrap, příteli,“ poplácal Konig Aufschlaga po zádech, jako by byli nejlepšími kamarády, jakými kdysi, velmi dávno, bývali. Předtím, než Konig ukradl jeho plány na stvoření boha a přisvojil si je. „Tvá práce se vždy zaměřovala na podrobnosti. Mým úkolem je vidět věci v širších souvislostech, ale bez tebe bychom byli ztraceni. Ty jsi srdcem tohoto záměru.“ Konig se otočil, aby se zahleděl na své Doppely. „Bez svých přátel nejsem ničím. Byl bych tak sám. Ty jsi se mnou, že? Aufschlagu? Bez tebe to nedokážu.“

Aufschlag se veleknězi hluboce uklonil. Dokud bude Aufschlag dýchat, Konig nebude nikdy sám. Obětoval by všechno službě tomuto velikému muži. Všechno.

„Nikdy tě neopustím,“ přísahal Aufschlag s naprostou upřímností.

Jakmile za Aufschlagem zapadly těžké dubové dveře, se Opuštění zachechtal. „Opustí tě. Všichni tě opustí.“

Konig se na Doppela smutně pousmál: „Ano. Ale ještě ne. Všiml sis, že nepoužil slovo ‚věřit‘? Toho dne, kdy mi řekne, že mu můžu věřit, zemře.“

Znepokojení si nervózně odkašlal: „Ale ty vždycky říkáš lidem, že tobě věřit můžou.“

„Pravda.“

Opuštění mávl směrem k zavřeným dveřím. „Řekl jsi mu, že v plánu byl pouze jeden, který má Nanebevstoupit.“

„Ano.“

„Ale my jsme chtěli –“

„Já jsem chtěl.“

„T-ty jsi chtěl, aby jich Nanebevstoupilo co možná nejvíc. Když zbylo jen jedno dítě, naše… tvé plány jsou ve značném nebezpečí. Kdyby se tomu dítěti něco stalo –“ Opuštění nechal myšlenku nedokončenou.

„Ty jsi mu lhal,“ obvinil ho Přijetí, který už nehleděl do kouta. „Myslel jsem, že byl tvým přítelem.“

„Každá komunikace je manipulace,“ odvětil Konig. „Každé vzájemné ovlivňování, ať už přátelské či ne, je vedeno s úmyslem získat, co chcete. To je základ společnosti.“ Rázoval po místnosti a lem jeho karmínové kutny uhlazoval skvostný koberec na podlaze. „Já Aufschlaga potřebuju a on potřebuje mě. Pod naším přátelstvím se skrývá vzájemná závislost. Potřeba jednoho i druhého. Beze mě by byl Aufschlag nicka, mrňous s mrňavými sny. Já bych bez Aufschlaga jen těžko stvořil svého boha. Vzájemně se potřebujeme. Vzájemně se využíváme.“ Konig se ušklíbl na Přijetí. Tohle toho Doppela potrápí. „Až mě zradí – a nemůže být pochyb o tom, že to udělá – zabiju ho.“ Konig na Doppely vrhl postranní pohled. „V tomhle mi můžete věřit.“

Přijetí se začal tiše pochechtávat: „A to jsem si vždycky myslel, že jsem jen ztělesněním tvé potřeby přijetí. Teď vidím, že jsem i jedinou manifestací tvého smyslu pro humor.“

„Nežertoval jsem,“ odvětil Konig.

Přijetí se zatvářil zklamaně a sklopil zrak k podlaze: „Aha.“

Konig poslal tři Doppely do vedlejší místnosti, aby měl klid k přemýšlení. Zahlcovali jeho myšlenky svým vynucováním pozornosti, neustálými půtkami a hašteřením. Na kratičký okamžik si pomyslel, že snad neodejdou, pak se Přijetí rozloučil úklonem hlavy a odešel. Ostatní dva ho následovali. Ještě před nedávnem dokázal s trochou soustředěné vůle způsobit, že se začali ztrácet, až úplně zmizeli. Nyní měl problém poslat je do jiného pokoje. Jednoho dne se jich už nebude moci zbavit vůbec. Byli jeho prokletím a neklamnou známkou jeho obrovské moci. Jak jeho síla rostla, sílili naneštěstí také Doppelové. Nadejde den, kdy ho už neposlechnou. Nepřestanou ho ani na okamžik pronásledovat. Budou mu mumlat do ucha, když se bude pokoušet usnout. Napadnou jeho myšlenky.

A pak ho zničí. Jeho bludy ho porazí, svrhnou z trůnu jeho vlastní mysli a zahubí jeho intelekt. Neexistoval způsob, jak zjistit, jak k tomu dojde. Možná bude vtažen do zrcadla a na věky uvězněn. Mohl by nad sebou ztratit kontrolu, až by dál nedokázal rozlišovat mezi sebou a svými Doppely. Ten nejsilnější by pak předstoupil a převzal kontrolu. Konig by se pak stal ufňukaným Doppelem nového Koniga.

Geisteskrankeni měli spoustu možností, kudy se vydat. Už slyšel o somatoparafrenicích, jejichž údy se bouřily a dělaly si nárok na ovládání mysli. Nejvíc ho děsil osud cotardistů. Myšlenka, že se jeho maso rozkládá a vnitřnosti mu hnijí nebo se ztrácejí, byla jeho noční můrou.

Konig se posadil za masivní dubový stůl. Tu mohutnou vyřezávanou příšernost našel ukrytou v jednom z nejhlubších sklepení chrámu a přivlastnil si ji. Domníval se, že je zhotoven z nějakého druhu červeného dubu tak tmavě rudého, že dřevo vypadalo téměř černě. Celou desku stolu pokrývaly chaoticky rozházené papíry. Rukama mu procházely všechny záležitosti týkající se geborenských. On byl centrem všeho. Bez jeho neustálého dohledu by Selbsthass nebyl tím, čím je.

Bohové, tady je ticho. Hašteření Doppelů jej rozptylovalo, ale byli i užiteční. Ačkoli tím, že s nimi hovořil, v podstatě promlouval k sobě, něco v tom přemýšlení nahlas pracovalo v jeho prospěch. I když byli jen výrazy jeho osobnosti, byly to účelově zaměřené výrazy, zhuštěné fragmenty jeho psychiky. Každý Doppel poskytoval něco jiného, a přestože se ho snažili svrhnout, potřebovali ho stejně jako on je. Ta potřeba je poutala k sobě.

Jednoho dne mě budou potřebovat méně než já je. Potřeby ostatních byly základnou, na níž jeho gefahrgeistské síly manipulovaly světem. Potřeba je slabost.

Ticho v místnosti ho sráželo k zemi, jako by na ramenou nesl nesmírnou tíhu. Chyběly mu hlasy ostatních. Příliš mnoho času stráveného v osamění jej vyčerpávalo. Dostaví se pochybnosti. Už brzy se odváží vyjít z kancléře, obklopí se svými kněžími a bude se vyhřívat na výsluní jejich pozornosti.

Zvedl náhodný kus papíru a pohlédl na něj; hlášení od geborenských z chrámu v Gottlosu, špinavém zakrslém městském státě na jih od Selbsthassu. Král Dieb Schmutzig, Gefahrgeist s minimální mocí, požadoval, aby cizí církve platily přemrštěné daně. Mrzuté, ale nepodstatné. Již brzy bude Gottlos Konigovi patřit. Protentokrát tomu domýšlivému čuráčkovi zaplatí.

Konig zavrčel a bouchl pěstí do stolu. Vztek mu prolétl tělem jako bouře z čistého nebe. Rozechvělou rukou hlášení zmačkal.

„Schmutzig není víc než prd,“ zaskřípěl Konig zuby a přinutil se soustředit na práci, kterou musel vykonat. „Je v bezpečí jen proto, že nestojí za zničení.“

„Je v bezpečí, protože se musíš vypořádat s většími problémy,“ zašeptal za ním Znepokojení.

Konigovi poklesla ramena. „Řekl jsem, abyste odešli.“

„Máš starosti.“

„S tím se dokážu vypořádat.“

„Zůstal jen jeden bůh. Pokud neuspěje, bude příliš pozdě na to začít znovu. Tvé bludy zesílí. Čas se krátí.“

„Aufschlag mě nezklame,“ odvětil Konig.

Opuštění, který stál hned vedle prvního Doppela, se k němu naklonil. „Všichni tě opustí. Ten vědec neuspěje.“

„Ne,“ odsekl Konig prudce. „To dítě je tím jediným vyvoleným.“

Znepokojení se rozesmál. „Koho se snažíš přesvědčit?“

Sestra Wegwerfen stála před Aufschlagem Hoherem, který seděl za svým naleštěným stolem. Ačkoli tlustý, kulovitý geborenský vrchní vědec s ošklivými zuby a štětinami umaštěných vlasů jistě nepředstavoval impozantní persónu, mladá kněžka věděla své.

Už dávno zjistila, že věda je děsivá a krvavá záležitost. Asistovala při tolika Aufschlagových experimentech, že k němu získala nemalý respekt pro jeho houževnatou snahu učit se. Aufschlagova ochota zajít pro odpovědi jakkoli daleko hraničila s šílenstvím. Sledovala, jak mučí celé rodiny, jen aby zjistil, zda dokáže stvořit Geisteskrankena, nebo určil, zda se lidé s bludy už rodí. Přísahala by, že Aufschlag je sám Geisteskrankenem, až na to, že ani jednou neprezentoval jediný blud a vykazoval jen známky chladné, nebezpečně vypočítavé příčetnosti.

Ne, příčetnost nebyla to pravé slovo. Možná nebyl pomatený, ale nebyl ani zcela příčetný.

Zíral na ni prasečími očky a čelo se mu lesklo potem. Prsty nervózně vybubnovával na desku stolu nerytmické stacatto. Krátce pohlédl stranou, ušklíbl se a pak k ní znovu obrátil pozornost. Z čeho je tak nervózní? Jeho nervozita ji trápila. Udělala jsem něco špatně?

„Hlášení,“ nařídil.

„Prohlédla jsem Ausfallin pokoj,“ odpověděla.

„A?“

„Krev není nejlepším prostředkem k zanechávání čitelných zpráv.“ Aufschlagův pohled jasně napovídal, že na žerty nemá náladu. „Omlouvám se.“

Mávl odmítavě rukou: „Stručně.“

„Dobrá.“ Wegwerfen se zamyslela nad šílenými bláboly, které se celé hodiny pokoušela rozšifrovat, a nad děsivými ranami na zápěstích, které si dívka způsobila vlastními zuby. „Ausfall mnohokrát napsala: ‚Vytváříme mizerné bohy.‘ Jsem přesvědčená, že tím myslela, že lidé, kteří Nanebevstoupili, představovali ubohou náhražku skutečných bohů.“

„Náš bůh bude skutečný.“

„Samozřejmě. Jen jsem chtěla říct –“

„Pokračuj.“

Wegwerfen se kousla do rtu a snažila se urovnat si myšlenky. „Ausfall také psala o neuvěřitelném tlaku vědomí, že se má stát bohyní. Tvrdila, že její duši tíží očekávání všech lidí. Napsala, že se obává smrti, a –“ Wegwerfen zaváhala.

„A?“ zeptal se Aufschlag.

„Psala o donucování a nátlaku a o tom, že by nemohla být pravou bohyní, pokud by nedosáhla Nanebevstoupení z vlastní vůle. Psala o loutkách a Posmrtí.“

Vrchní vědec se na Wegwerfen upřeně zahleděl. „Odkud pocházejí takové názory?“

„Ausfall byla chytrá dívka, mnohem chytřejší než ti ostatní. Mohla na to přijít sama.“

„A přestože si sama vzala život, nedosáhla Nanebevstoupení,“ prohlásil Aufschlag smutně a zklamaně zavrtěl hlavou.

„Ale copak lidé nevěří, že bude jejich bohem?“

„Ne. Lidé věří, že jim stvoříme boha. O individualitách neví nic. Ona tím bohem nebude, o to se Konig postará.“

„Zbyl už jenom jeden.“

„Ano. Morgen. On bude naším bohem. Jak měl Konig celou dobu v plánu. Ti ostatní byli pouhými experimenty. Morgen je vrchol. Musíme to šířit, aby lidé znali jeho jméno. Jejich víra zajistí jeho Nanebevstoupení.“

„Mám se do toho pustit?“ zeptala se Wegwerfen.

Vrchní vědec ztěžka polkl a zatvářil se nešťastně. Pohledem bloudil po místnosti a nervózně bubnoval prsty.

Snaží se soustředit, uvědomila si. Na co? Udělala něco, čím ho rozzlobila?

Aufschlag jí konečně pohlédl do očí. „Ano, ale ne tady. Musím tě poslat do –“ olízl si rty, „– do Gottlosu. Je tam malý chrám. Řekni Kurzschlussovi Gegangenovi, že tě posílám. Budeš pomáhat šířit slovo o Morgenově nadcházejícím Nanebevstoupení.“

Do Gottlosu? Do té mizerné páchnoucí žumpy na jihu? Wegwerfen se podařilo zachovat neutrální výraz. „Samozřejmě, jak kážeš. Měla bych začít s balením okam–“

„Ne! Nemůžeš balit. Vezmi si koně a odjeď ihned. Nikomu neříkej, že odjíždíš.“

„Hned?“

„Rychle, než si to rozmyslím.“

Co se, sakra, děje? Když couvala ke dveřím, rychle se uklonila. Ve dveřích se zastavila a jednou rukou se opřela o dřevěnou zárubeň. „Bude mi povolen návrat?“ zeptala se váhavě.

Aufschlag zíral na desku stolu. „Možná. Jdi. Hned.“

Wegwerfen vyběhla z kanceláře vrchního vědce.

KAPITOLA 3

Pokud je váš svět definován bludem, nemůže v něm existovat pravda. Pokud neexistuje pravda, jak může existovat lež?

– WAHRHEIT ERTRINKT, FILOZOF

V hostinci se nacházely čtyři kulaté stoly vyrobené z vozových kol. Jako stolní desky na nich byly položené nahrubo ohoblované fošny. Dvě velké skříně, mezi kterými byly zavěšené další prohnuté fošny, představovaly pult. Jako židle sloužily obrácené bedny.

„To je dokonalé,“ prohlásil Bedeckt, když si ztěžka sedal za jediný volný stůl. Bolela ho záda.

Wichtig se rozhlédl po místnosti, začichal a hlasitě pronesl: „Žumpa.“ Hlavy asi pěti štamgastů se otočily, aby si prohlédly nově příchozí.

Stehlen jako vždy seděla křížem proti Bedecktovi. Sledovala okolí a kryla mu záda.

Stále stojící Wichtig se nepřestával rozhlížet. Všem štamgastům po řadě pohlédl do očí a vždy vyčkal, dokud pohledem neuhnuli. „Zasraná žumpa,“ vyslovil pečlivě. „Zamořená havětí. Krysami a vykleštěnými šváby.“

Bedeckt si sundal sekeru ze zad a položil ji na stůl. Stará prkna pod její váhou zasténala. „Jestli se chceš rvát, jdi jinam. Já chci sedět a pít.“

„Ale když se půjdu bít jinam,“ řekl Wichtig logicky, „nebudeš tam ty, abys mi kryl záda.“ Když viděl, že se Bedeckt ani nepohnul, zabručel a posadil se. „Nuda.“

„Jenom nudní lidé se nudí,“ odvětil Bedeckt a Wichtigův ublížený pohled ostentativně ignoroval. „Obstarej nám pivo.“

Wichtig bez komentáře odložil předstíraný ublížený výraz, ale zůstal nehybně sedět. Zíral na hostinského, dokud ten muž pod tíhou jeho prázdného pohledu nezměkl. Mladý šermíř ani jednou nemrkl. Za méně než minutu před nimi stály tři korbele teplého piva.

O čtyři pinty později se dveře hostince otevřely a závan suchého větru jim do očí i pohárů foukl prach. Bedeckt uslyšel kolektivní zasténání ostatních štamgastů, kteří až dosud raději zůstávali potichu. Aby se vyhnuli Wichtigovu pohledu, nedívali se na nikoho z jejich trojice. I hostinský mlčel, a když jim nesl další korbele, díval se stranou.

Stehlen zamrkala, vytřela si prach z očí a pohlédla ke dveřím. Zasténala. „Bohem zatracená kněžka,“ zavrčela.

Wichtig se otočil, aby si ženu ve dveřích prohlédl, a uznale pokývl hlavou. „To je pěkná kůstka!“ zvolal hlasitě.

Bedeckt se bavil šermířovým údivem, když mladá žena neucouvla a neodešla, ale naopak zamířila přímo k jejich stolu. Skvělé. Další bláznivá kněžka, co se pokusí spasit naše ztracené duše. Kdyby jen tušila, ke komu přistupuje, otočila by se a utekla.

„Buďte pozdraveni, pocestní.“ Kněžka byla oděna do pískově žluté kutny a určitě jí nebylo víc než dvacet. Zůstala stát u jejich stolu a vypadala naprosto uvolněně.

Bedeckt si ji zkoumavě prohlížel a snažil se udělat si představu o tom, co se skrývá pod její kutnou; bylo mu úplně fuk, jak nesvá se kněžka při téhle jeho inspekci cítí. „Pocestní?“

„Viděla jsem vás přijíždět,“ odvětila. Pokud ji jeho pozornost trápila, dokonale to skrývala. „A v Unbrauchbaru zas tak moc lidí není.“

„V žumpě,“ opravil ji Wichtig.

Kněžka na souhlas lehce pokývla hlavou. „Kde jste, tam jste. My definujeme svou realitu.“

Bedeckt, který se bavil Wichtigovým zmateným pohledem, se rozhodl přistoupit na její hru. Aspoň tím ukrátí čas a možná zabrání svým dvěma kumpánům, aby si vzájemně šli po krku. „Znám tuhle filosofii.“

„Geborenští damoneni,“ odvětila kněžka. „Určitě jsi o nás už slyšel.“

„Ale jako o filosofii, ne o náboženství,“ namítl Bedeckt. Horké pivo mu uvolnilo hleny, a tak si mozolnatým, špinavým prstem zakryl jednu nosní dírku a vysmrkl na podlahu nazelenalý chuchvalec chrchle. Úleva byla krátká a dutiny se mu znovu rychle zaplnily.

Při pohledu na kašovitý hlen kněžka pozvedla obočí a pak pokračovala: „Filosofie a náboženství jsou totéž. Jsem Sestra Wegwerfen. Mohu si přisednout?“

Bedeckt odpověděl dříve, než Wichtig stačil zareagovat: „Ano, samozřejmě.“ Přítomnost kněžky snad bude stačit k tomu, aby mladý šermíř na nějaký čas odtáhnul. Wichtigův sebestředný humor Bedeckta unavoval. Jakmile Wichtig odejde, Bedeckt by jí mohl říct, aby vzala nohy na ramena.

Stehlen a Wichtig se na dřevěných bednách rozmrzele posunuli. S trochou štěstí je to vyžene oba a já budu mít chvilku klid.

Zdálo se, že si žena rozmrzelosti, kterou způsobila, nevšímá. „Geborenské damonenství bylo vždy víc než jen filosofií,“ spustila. „Dávno tomu, co bylo naplánováno vdechnout našim myšlenkám život. Ale když člověk vidí tak daleko jako velekněz KONIG FURIMMER, ví, že takové plány zaberou čas. Teprve nyní jsme konečně připraveni šířit slovo o nadvládě geborenského boha.“

Bedeckta přemohla zvědavost. „Geborenský bůh? Myslel jsem, že geborenští damoneni věří, že bohy vymyslelo lidstvo. Že jsou jen zhmotněním našich představ.“

„Přesně!“ rozzářila se kněžka šťastně; nejspíš ji vzrušilo, že potkala někoho, kdo znal její bláznivé náboženství. „Jestliže víra lidstva stvořila staré bohy, můžeme stvořit nové.“

Wichtig cosi bručel do svého piva a pokoušel se nevypadat zmateně.

Stehlen nedůvěřivě těkala pohledem mezi kněžkou a Bedecktem. Její pobledlý výraz jasně vypovídal, že to musí být nějaký vtip. Bedeckt jejím směrem neznatelně pokrčil rameny a ona se nepokrytě zamračila.

„Přidej se k té zatracené církvi,“ zavrčela, „a zabiju tě.“ Dloubala prstem do šátku, který měla omotaný kolem kostnatého zápěstí. Možná byl kdysi čistý a barevný, ale nyní vypadala bavlněná tkanina vybledle a ošuntěle. Když zaznamenala Bedecktův upřený pohled, nacpala šátek zpátky do rukávu, aby nebyl vidět.

„Beru na vědomí,“ prohlásil Bedeckt a otočil se zpět ke kněžce. „Copak není jedním z dogmat geborenského damonenství, že bohové – coby výtvory člověka – si nezaslouží uctívání?“

„Ano, samozřejmě! Ale oni si ho nezaslouží, protože jsou dílem náhody. My jsme stvořili nového boha. Boha poháněného vírou. Boha vytvořeného cíleně. Úmysl je zde klíčový. Jsme první, kteří si navrhli boha.“

„Navrhli?“ nadzvedl Bedeckt obočí.

„Ano. Pokud mohu použít metaforu –“

„Prosím, ne,“ zamumlal Wichtig.

„Jeskyně může představovat přijatelný domov,“ pokračovala kněžka. „Má střechu, vchod a nejspíš i několik místností. Ale sotva je srovnatelná s pevností. Promyšleně navržený hrad je daleko lepším domovem.“ Pohlédla Bedecktovi do očí. „Chápeš, kam mířím? My jsme svého boha navrhli. Vytvarovali. Ukuli ve výhni naší víry.“

Wichtig vstal a přitom převrhl svůj prázdný korbel na stůl. „Odcházím kout výhně nějakým kundám. Tomu věřte.“ Poklepal na prázdný měšec a střelil po Stehlen obviňujícím pohledem, který ignorovala. „Bedeckte, můžeš zaplatit?“

„Jo.“

„Příště to jde na mě.“

Prolhaný pytel prasečích sraček. Wichtig, následovaný Bedecktovým upřeným pohledem, pláchl ven na ulici. Šermíř bude hledat trable a nepochybně je najde.

Bedeckt se otočil zpět ke kněžce: „Říkáš, že jste ho vytvarovali.“ I když byl Wichtig pryč, starý válečník se cítil jaksi nesvůj.

Dychtivě přikývla. „Žádný jiný bůh nebyl stvořen záměrně. Staří bohové se zrodili z lidských představ a obav, a proto jsou vrtošiví a šílení, malicherní a zmatení. Když víme, jaká bude vůle našeho boha, až Nanebevstoupí, definujeme ho my. Vytváříme dokonalého boha.“

Bedeckt zvedl obočí tak vysoko, jak mu to jizvy dovolily. Blikající světélko klíčícího nápadu. Bezpochyby bláznivého, ale nápad to byl. „Vytváříte? On ještě není hotový? Musí ještě… Nanebevstoupit?“

Když se kněžka naklonila ke svým posluchačům, oči se jí leskly vzrušením. „Narodil se nám chlapec, dítě s neomezeným potenciálem. Velekněz Konig předpověděl, že dítě nebude zrozeno ženou, ale ryzí vírou. Chlapec povstal v chrámu, aby byl dotvořen ve výhni naší víry.“

„Zase ta zasraná metafora,“ ušklíbla se Stehlen.

Kněžka jen pokrčila rameny, Stehlenin vztek ji nevyvedl z míry. „Funguje to.“

„Ten chlapec je tady v Unbrauchbaru?“ zeptal se Bedeckt a ze všech sil se snažil, aby jeho hlas nezněl dychtivě. Nebylo to nic těžkého. Hlavu měl ztěžklou hleny, a když se pokusil znovu vysmrkat, ozvalo se jen bublavé zachrchlání. Kurva, ty zasrané chrchle snad ztuhly na kámen.

„Ne, ne,“ zavrtěla kněžka hlavou. „Zůstává v Selbsthassu.“

„To dává smysl. Jestli ho tvarujete svou vírou, musíte ho mít v jejím srdci.“

Zdálo se, že kněžka zvažuje, zda má Bedeckta poplácat po zjizveném svalnatém rameni, a pak se moudře rozhodla tento nápad neuskutečnit. Namísto toho řekla: „Přesně tak! Čím dále jste od něčí víry nebo bludu, tím menší efekt má.“

„Tohle nás chrání před tím vaším Konigem Furhammerem,“ vyštěkla Stehlen a poprskala stůl mezi nimi. „Jinak by člověk s tak velkolepými bludy vládl světu.“

„Furimmerem,“ opravila ji kněžka. „Kdyby Konig pouze trpěl velkolepými bludy, byl by jen dalším Gefahrgeistem. Jeho bludy předčí takové maličkosti. Jeho víra utváří bohy.“

„Bludy, chceš říct,“ zasyčela Stehlen.

„Jaký je v tom rozdíl?“

Bedeckt se poškrábal na zjizveném pahýlu levého ucha. „A ostatní budou následovat vašeho příkladu?“

„Samozřejmě. Ale my budeme první a uděláme to správně. Ostatní se budou snažit stvořit své bohy, ale budou spěchat a pořádně to nepromyslí. Ti naši jsou naplánovaní. Morgen bude prvním z nových bohů.“

Morgen. Bedeckt, si v duchu udělal poznámku, aby jméno nezapomněl. Krátce vrhl pohled na Stehlen a všiml si jejího téměř neznatelného chápavého přikývnutí. „Dala jsi mi látku k přemýšlení. Tvé náboženství se bude šířit.“

„S každým novým následovníkem získáváme na síle.“ Kněžka se vřele usmála a tentokrát se natáhla, aby se dotkla jeho paže. „Lidé se k nám přidávají, protože vědí, že jejich víra – jejich naděje a sny – budou utvářet našeho boha. Ideje představují moc a tohle je mocná idea. Staneme se jediným největším náboženstvím světa. Celé lidstvo sjednotíme pod jediným bohem. Konig to předpověděl.“ Vstala a uklonila se. „Bylo potěšením s vámi hovořit a vím, že jste inteligentní a vzdělaní lidé.“ Bedeckt zabručel, ale její prohlášení nekomentoval. „Prosím, přijďte do městského chrámu kdykoli, abychom si více popovídali. Požehnaní budou ti, jejichž víra utváří budoucnost.“

„Přijdu. Ale připozdívá se. Stehlen tě doprovodí, aby ses do chrámu vrátila v pořádku.“

Stehlen vstala zpoza stolu. „Prosím,“ protáhla líně svým nejupřímnějším tónem, „tudy, milá dámo. Venku nemusí být bezpečno, takže tě doprovodím domů.“

Co má, u všech zasraných prdelí, Bedeckt za lubem? Jaké využití může mít taková pitomá chrámová čubka s vymytým mozkem? Předpokládala, že to brzy zjistí. Bedecktovo vedení následovala dost často na to, aby věděla, že obvykle k něčemu směřuje, a to obvykle k něčemu výnosnému. Aspoň pro ni.

Když Stehlen odváděla kněžku z krčmy, ohlédla se přes rameno. Bedeckt byl bledý a vypadal zbědovaně. Dýchal otevřenými ústy a nepřestával se šťourat v zjizveném pahýlu ucha, jako by ho měl něčím ucpaný. Hloupý starý prďola. Kdyby umíral na nějakou stařeckou nemoc, zabila by ho.

Zdálo se, že tu kněžourskou píču potěšilo, když jí Stehlen přidržela dveře. Zdálo se, že ji potěšilo, když jí v temnotě Stehlen vedla kolem výmolů na silnici. Zdálo se, že kněžku také potěšilo, když se o ni Stehlen otřela svým štíhlým tělem. Pravda, Stehlen věděla, že není žádná velká kráska, ale měla v sobě pružnou pevnost, která jisté typy vzrušovala. Zdálo se, že kněžku dokonale potěšilo, když ji Stehlen s chraplavým hrdelním vrčením táhla do temné uličky. Její potěšení skončilo, až když jí jeden ze Stehleniných jako břitva ostrých nožů prořízl hrdlo a ona vykrvácela na kočičí hlavy dláždění.

Stehlen pozorovala, jak ta pitomá čubka kope a bublavě chroptí, dokud konečně neztichla. Pečlivě ženě prohledala kapsy a pomohla si tak k několika mincím. Našla malý ručně tkaný šátek, přičichla k němu a také si ho přivlastnila. Šátek slabě voněl jasmínem. Nepochybně to byl dárek od nějakého stejně hloupého přítele. Potěšena jeho vzhledem si jej uvázala kolem zápěstí.

Když se Stehlen vrátila, Bedeckt se právě pouštěl do sedmé pinty. Po stole se povalovaly prázdné korbele. Hostinský se zjevně bál příliš na to, aby je přišel posbírat. Vypitá piva jeho sinalost nikterak nevylepšila a starý válečník se ztěžka opíral o desku stolu. Zpocená kůže mu na unavené tváři ochable visela.

Klesla na bednu naproti němu a pozorovala, jak pokračuje v pití a jí si nevšímá. Tak ven s tím, dám se poddat. „Proč jsem měla tu ženu zabít?“

Bedeckt se zamračil do svého korbele. „Pro prachy. Pokud se nemýlím.“

„Probrala jsem jí kapsy. Nic cenného neměla.“

Bedeckt pohlédl na nový šátek ovázaný kolem jejího zápěstí a Stehlen skryla ruku pod stůl. „Našla jsem ho.“

„Nemluvil jsem o mincích, které jsi shrábla.“

„Už jsem ti řekla, že žádné prachy neměla,“ vyštěkla Stehlen.

Bedeckt pokračoval, jako by ji neslyšel: „Mám plán. Bude potřebovat trochu dopilovat, ale myslím, že je dobrý.“

„Dobrý znamená, že nám vydělá spoustu prachů? Dobrý znamená, že nebude takový jako těch posledních deset? Dobrý znamená, že nebude pitomý a nebezpečný?“

„Myslím, že z těch tří věcí platí aspoň jedna.“

„To je kurva skvělý. A co je to za plán?“

„Unést to božské děcko a za výkupné ho vrátit geborenským.“

Stehlen nakrčila nos, jako by ucítila odporný smrad. „Myslím, že by mohl být docela výnosný.“ Mávla na hostinského a objednala další rundu piva. „Vím, co o tom plánu řekne Wichtig: že je pitomý a slabomyslný. A že to bude sranda.“ Odplivla si na podlahu hostince. „Kdy začneme?“

„Zítra v noci. Pokud je Wichtig stále naživu.“

Z celého srdce doufám, že se ten debilní krasavec nechá zabít na té své pitomé misi stát se nejotravnějším šermířem světa. Stehlen přičichla ke svému korbelu. Co tu, kurva, tak hnusně smrdí?

„A… jaký je plán na dnešní noc?“ zeptala se.

Bedeckt se vyhnul jejímu pohledu a mávl na hostinského. „Pít. Spát.“

„Další skvělý plán.“ Ty sráči.

Ranní slunce probleskovalo prachem, zvířeným shromážděným davem. Bedeckt si pahýlem dlaně zastínil vodnaté oči. V hlavě mu dunělo, jako by tam cválal válečný oř. Ucpaný nos jej nutil dýchat ústy a vápencový prach mu pokrýval vysušený jazyk. Měl bych se vrátit do hostince a lehnout si. Wichtig si tam venku může chcípnout sám.

Přelétl zrakem asi padesátičlenný dav, který se tísnil v úzkém kruhu. Lidé se strkali a pomocí loktů se snažili získat lepší výhled. Uprostřed kruhu stál mohutný svalnatý muž a měřil si Wichtiga pohrdavým pohledem.

Bedeckt pozoroval obrovy zjizvené rysy, mohutné pletence svalů a potlačovanou zuřivost. Když už jsem tady, můžu si dopřát trochu zábavy. Poklepal Wichtiga po zádech. „Tvůj soupeř už zabil hezkou řádku lidí a vždycky si to užíval.“

Wichtig si jen odfrkl. Byl příliš zaujatý pozorováním davu pro případ, že by zahlédl nějakou krasavici, než aby Bedecktovi věnoval pozornost.

Bedeckt to zkusil znova: „Koukni na ty jizvy. Ten chlap už vybojoval spoustu soubojů. A všechny soupeře zabil.“

Wichtig opovržlivě pohlédl na šermíře, který stál na opačné straně kruhu. „Má jizvy, protože se nechal pořezat. Já žádnou nemám, protože jsem to nedopustil. Tak mi řekni, kdo je lepší šermíř.“ Hovořil nahlas, aby ho dav slyšel.

„Aha,“ zabručel Bedeckt, „jenže on stojí mezi svými věřícími, zatímco o tobě tu nikdo neslyšel.“

„Brzy tu bude ležet mrtvý a oni o mně uslyší.“ Wichtig na Bedeckta našpulil rty. „Velmi si cením těchhle povzbudivých keců. Pomáhají mi soustředit pozornost. Nejdřív získám ten dav. Pak vyhraju souboj.“

„Zdá se, že si zatraceně věříš.“

„To si piš.“

Smutné bylo, že Bedeckt už takových soubojů viděl dost na to, aby věděl, že Wichtigova sebedůvěra je přinejmenším opodstatněná. Zjizvený šermíř vkráčel doprostřed kruhu a zůstal stát s rukama v bok. Zavolal na Wichtiga, aby ho celý dav slyšel: „Nemůžeš mě porazit. Všichni v tomhle městě vědí, že jsem nejnebezpečnější muž s mečem, který tu žije.“

Wichtig významně mrkl na jednu pohlednou mladou dámu. „Možná,“ pronesl sebejistě hlubokým, zvučným hlasem, „ale existují stovky měst v desítkách království, kde všichni vědí, že já jsem jediným žijícím největším šermířem.“ Blýskl na diváky oslnivým úsměvem. „Jistě, pár lidí v tomhle roztomilém městečku – Bedeckte, jak se to tu jmenuje?“

„Unbrauchbar.“

„V téhle zasrané žumpě o tobě slyšelo – Bedeckte, jak se jmenuje?“

„Jak to mám, kurva, vědět?“

„Ať už se jmenuješ –“

„Vollk Urzschluss.“

„Tady o tobě slyšeli. Ale já jsem procestoval svět křížem krážem a zabil jsem velké množství rádoby největších šermířů světa. A o tobě jsem nikdy neslyšel. Vlastně si myslím, že nejsi ani v první stovce.“

Bedeckt pozoroval, jak Vollk vrhá pohledy do davu a snaží se odhadnout jeho reakci. Tváří v tvář víře srocené lůzy na dovednosti v zacházení s mečem příliš nezáleželo.

„Ta města leží daleko odsud,“ prohlásil Vollk. „Jejich víra tu nic neznamená.“

„Ano, ano. Tuhle písničku jsem už slyšel.“

Bedeckt obrátil oči v sloup. Wichtig s oblibou papouškoval slova chytřejších a vzdělanějších lidí, jako by byla jeho vlastní.

Wichtig pokračoval ve svém proslovu k davu: „Jenže zapomínáte zohlednit množství věřících a hloubku jejich víry. Dovolím si citovat geborenské damoneny: pokud dostatečné množství lidí věří dostatečně silně, mohou změnit celý svět.“ Wichtig se arogantně usmál. „Vím, že jsem největším šermířem světa. Stovky tisíc lidí vědí, že jsem největším šermířem světa. Už brzy všichni v téhle zasrané žumpě budou vědět, že jsem největším šermířem světa. A ty, můj příteli, naneštěstí nebudeš naživu, abys to zjistil. Toto předurčení je nezvratné jako skála.“

Bedeckta by zajímalo, kde Wichtig slyšel tuhle větu.

Vollk pohlédl na Wichtiga a zatvářil se trochu zmateně. „Nejsem žádná skála. Ale… ale jsem pevný jako skála. A tvrdý. Ty jen žvaníš.“

Wichtig se sebevědomě uklonil shromážděnému davu. Už si je získal, pomyslel si Bedeckt; už byli skoro jeho. Wichtig úkosem pohlédl na Vollka. „Ty si myslíš, že jsi nejlepší. Já jsem nejlepší. Myslel sis, že s pomocí víry tohohle davu bys mě mohl porazit. Teď… už i ty víš, že je to blbost.“ Wichtig tasil meč a předvedl teatrální úklonu. „Můžeme?“

O deset sekund později ležel Vollk Urzschluss v prachu a z bodné rány na hrudi mu vybublávala krev. Wichtig stál zády k poraženému šermíři a užíval si nadšeného potlesku davu.

Bedeckt pozoroval Vollkovy prsty, které se křečovitě zatínaly do hlíny. Velký muž vyděšeně poulil oči, když se jeho krví zalité plíce pokoušely popadnout dech. „Wichtigu, copak ho necháš chcípat takhle nechutně pomalu? Proč ho nedorazíš?“

Wichtig poplácal Bedeckta po zádech. „Pohled na pomalou smrt se přihlížejícím lépe vryje do paměti. Pokud mám být jednoho dne označen za největšího šermíře světa, je důležité, aby si tohle dobře zapamatovali. Pokud tihle lidé zapomenou, nejsou mi k ničemu.“

„Máš hlavu plnou sraček.“

„Ale pravdivých. Vím, že nejsem tak chytrý, pohledný, obratný a ani nemám takové štěstí, jak si myslím. Vím, že jsou to mé bludy. Nicméně jsem si zatraceně jistý, že jsem nejchytřejší, nejpohlednější, nejobratnější a mám větší štěstí než kdokoli jiný v tomhle zasraném městečku. Takže je ohýbám svou vůlí. Když chci, aby mě měli rádi, mají mě rádi. Když chci, aby se mě báli, bojí se mě. Jsem nadaný řečník.“

„Jsi pomatený idiot,“ odvětil otráveně Bedeckt. „Deprimuje mě, že dokážeš přesvědčit lidi o čemkoli. Papouškuješ slova chytřejších lidí, která sám nechápeš.“

Wichtig pohlédl Bedecktovi do očí. „Ne, to ty nic nechápeš. Na skutečnosti nezáleží a to je fakt. Nezískal jsem ten dav logikou, ale tím, že jsem do jejich myslí zasel sémě pochybností a posílil svoje sebevědomí. Jakmile jsem poznal, že jeho přívrženci zapochybovali, věděl jsem, že on pochybuje taky.“ Wichtig se pohrdavě zahleděl na muže, který ještě stále vykašlával do prachu krev. „Jeho pochybnosti ho zabily dřív než já.“

Jasně, pomyslel si Bedeckt, tvůj meč v jeho plicích s tím neměl vůbec nic společného.

KAPITOLA 4

Neexistuje jedno Posmrtí, ale jsou jich tisíce. Možná víc. Bojíme se smrti a ve svém strachu hledáme únik před její definitivností. Ale stará se rolník o zalidnění svého Posmrtí těmi, které zamordoval? Ne! Cíl rolníkova hledání závisí na druhu pochybného náboženství, ke kterému tíhne. Nejspíš hledá spasení, příležitost napravit chyby ve své minulosti. Nebo možná věří v Posmrtí coby odměnu za oddanou zbožnost a poslušnost. Pokud vaše víra definuje vaše životy, samozřejmě určuje i vaše smrti.

Ale mě zajímá, co se stane po Posmrtí? Vrazi mezi námi nás nutí uvěřit, že prostě existuje více smrtí, postup do stále hlubších vrstev pekelného utrpení. Wahnvorští stellungové tvrdí, že smrt spíše připomíná lezení po žebříku; každé Posmrtí nás přibližuje k očištění nebo nirváně. Täuschunové všechno překrucují a tvrdí, že jedině skrze strádání můžeme doufat v dosažení božství.

A já se ptám: Odkud pocházejí duše nemluvňat? Jsou magicky stvořeny z ničeho? Ne, to je směšné! Myslím, že jakmile jsme buď dostatečně trpěli, nebo jsme dosáhli spasení, naše tabulky jsou smazány. A my začínáme celý cyklus znovu.

– VERSKLAVEN SCHWACHE, GEFAHRGEISTSKÝ FILOSOF

Konig postával nepovšimnut u dveří a pozoroval, jak si hubené, blonďaté božské dítě hraje. Geborenští kněží postavili miniaturní kopii města s figurkami lidí, vyřezanými z různobarevných kousků dřeva. Tohle dětské městečko obývalo dva a půl tisíce rolníků, sto vojáků – padesát z nich na koních – a několik stovek rozmanitých zvířat. Podle Konigova názoru scházelo k naprosté dokonalosti realistickému modelu patřičné množství drůbeže. Městu také chybělo jakékoli opevnění, ale Konig předpokládal, že by při hře chlapci překáželo.

Všechny mé naděje závisí na tomhle dítěti. Pro Konigovy plány byla nezbytná chlapcova naprostá poslušnost a té, jak věděl, bylo možné dosáhnout třemi prostředky: uctíváním, strachem a láskou. Zdá se, že realita má krutý smysl pro humor. Metoda, která nejspíš bude fungovat nejlépe a přinese nejlepší výsledky, byla zároveň ta, které byl Konig schopen nejméně. Pro mocného Gefahrgeista Konigova formátu bylo snadné podnítit uctívání a strach, ale obé mělo své nevýhody. Bůh, který mu bude chtít pomoci, který si bude zoufale přát, aby ho potěšil, bude daleko prospěšnější.

Jak přiměju toho chlapce, aby mě miloval? Vzpomínky na vlastní dětství nenabízely žádné možnosti. Tahle zneklidňující otázka mu stále vrtala hlavou jako obtížný červ. Potřeboval, aby ho Morgen potřeboval. A potřeba je slabinou.

Morgen, budoucí bůh geborenských damonenů, byl zabrán do hry a Koniga si nevšiml. Pochodoval s oddílem čtyřiceti vojáků ulicemi k davu nějakých dvou set rolníků, kteří se shromáždili uprostřed města. Konig jej se zájmem sledoval. Myšlenkové pochody dítěte byly tajuplnější než cokoli jiného. Co nutí představivost toho chlapce, aby hrál tyhle nudné hry?

Morgen postupně posunoval vojáčky vpřed, dokud nestáli před davem rolníků. Často hru přerušoval, aby z desky stolu odstranil nepatrné flíčky špíny či smítka prachu nebo upravil polohu nějaké figurky podle svých představ. Mnoho postaviček upravil i několikrát, než byl spokojen s tím, jak a kde stojí. Posunul velitele stráží tak, aby se setkal s někým, kdo měl podle Koniga představovat zástupce rolníků. Pokud mezi oběma probíhal nějaký rozhovor, odehrával se pouze v mysli chlapce, který nehybně seděl nad shromážděnými figurkami lidí. V Morgenově pohledu a ve způsobu, jakým sáhl po jedné figurce, pak se zarazil a uchopil jinou, spatřoval Konig jistou nespokojenost. Zdálo se, jako by se chlapec nedokázal rozhodnout, kterou figurku má posunout dříve.

Konig údivem málem zalapal po dechu, když spatřil, jak se dřevění vojáčci napřímili, pozvedli malinké zbraně a obořili se na shromážděné. V několika okamžicích se model města stal svědkem nekrvavé řezničiny, kdy vojáci lámali vesničanům dřevěné údy. Vesničané nedostatek zbraní vyvažovali svým počtem. Stahovali vojáky z koní, zbavovali je zbraní a buď je rozlámali, nebo rozbili malými hráběmi či jiným zemědělským nářadím. Morgen se pohodlně usadil, všechno pozorně sledoval a na nic nesahal. Zpočátku se zdálo, že vojáci budou mít navrch, ale vzápětí se z okolních ulic vyrojili další vesničané. Původním čtyřiceti vojákům přišlo na pomoc dalších šedesát, ale v témže okamžiku se k šarvátce připojilo více než tisíc vesničanů. Během několika minut pokrývaly ulice modelu města dřevěné mrtvolky a přeživší vesničané se vyzbrojili zbraněmi padlých vojáků.

Konig si odkašlal a Morgen, který nejevil známky překvapení, k němu zvedl hlavu. Jakmile se chlapec odvrátil, dřevěné figurky se přestaly pohybovat.

„Máš problém s vesničany?“ zeptal se Konig.

Morgenova útlá tvář se rozzářila pohotovým úsměvem: „Ano. Vesničané se bouří.“

„To vidím.“

„Ne, to je vtip. Slyšel jsem to od Aufschlaga.“

Konig nedal najevo znechucení. „Samozřejmě.“ Možná bych měl v budoucnu držet Aufschlaga od toho chlapce dál. „Bavíš se?“

„Ano. Početní přesila porazí převahu ve zbraních. Takže vesničané jsou vesničany pouze proto, že to sami dovolí. Možná to tak chtějí, ačkoli mi to nedává smysl. Mohli by se snadno stát vládci, kdyby se tak rozhodli.“

„To je pravda jen částečně, ale neznáš všechny souvislosti. Předpokládáš, že rolníci vědí, že mohou zvítězit. Předpokládáš, že je napadne to zkusit. A také předpokládáš, že budou ochotni zemřít, aby dosáhli svého cíle. A když rolníci zvítězí, kdo bude vládnout? A kdo bude pracovat na polích? Kdo nahradí padlé vojáky? Budou se rolníci bouřit proti novým vůdcům?“

„Chceš říct, že vždycky budou rolníci a vždycky budou vůdcové?“

„Já říkám, že rolníci potřebují dobré vůdce. Jádrem každého režimu nebo říše jsou pracující, můžeš je nazývat rolníky, nebo jak chceš. Dokud bude silná jejich vůle, bude silný i režim. Když zlomíš pracující, rozbiješ i říši.“

Morgen zamyšleně přimhouřil oči a prohlédl si zblízka své ruce. „A proto už žádné velké říše neexistují?“ začal se šťourat pod nehtem, aby odstranil cosi, co Konig nedokázal zahlédnout.

„No, to je jen část důvodu. Pravdou je, že bohové nechtějí, aby se lidstvo spojilo. Snaží se udržet ho slabé.“

„Ale co staré říše? Celý tenhle kontinent kdysi býval jedinou říší. Myslím, že se nazývala Impérium Menschheit Letzte.“

„Jak jsi to zjistil?“

„Četl jsem to.“

Kdo sakra pustil Morgena k takovým knihám? Konig si v duchu poznamenal, že to bude muset později zjistit. „Bohové si uvědomili, že sjednocené lidstvo není v jejich zájmu.“

„A proto musím Nanebevstoupit?“

„Ano. Sjednotíš celé lidstvo a dáš nám budoucnost, kterou budeme řídit. Vrátíš nám zpět říši.“ Chlapec k němu bez mrknutí oka vzhlédl. „Budeš bohem geborenských damonenů,“ zakončil Konig. Do svých slov vložil skálopevnou jistotu.

Morgen se rozhlédl po místnosti sklíčeným pohledem. „Já vím. Ale… když jsem upadl a odřel si kolena, tak mi tekla krev a brečel jsem. Bohové krvácejí? Bohové pláčou?“

Nesmí mít žádné pochybnosti. „Bohové krvácejí, pokud se tak rozhodnou.“ Konig pohlédl na Morgenova kolena. „Teď se podívej na svá kolena. Není na nich ani škrábnutí, jsou dokonalá. Jsi vyléčen vírou svých věřících, jak jen bůh může být.“ Konig zahnal vlastní pochybnosti a tlačil dál: „Pohyboval jsi těmi figurkami, aniž by ses jich dotýkal. Myslíš, že by to někdo jiný dokázal? Jsem výjimečně silný Geisteskranken, a přesto bych nedokázal to, co ty.“

Morgen chvíli zíral na dřevěné panáčky a pak jednoho zvedl. Otáčel jím v prstech a prohlížel si jej ze všech stran. Ve tváři se mu zračilo dětské soustředění. „Bylo to snadné.“ Postavil rolníka zpět na stůl. „Jen jsem chtěl zjistit, co se stane. Ani nevím, jestli jsem je ovládal.“

„Samozřejmě, že ano. To jsou známky tvého blížícího se Nanebevstoupení. Realita se ohýbá podle tvé vůle.“ A ta se bude ohýbat podle mé; nebudeš mít na vybranou.

Chlapec se zamračil a jemná dětská kůže na čele se mu nakrabatila. Chvíli si zamyšleně žvýkal spodní ret a pozorně si prohlížel nehty na rukou.

Co na nich hledá? Vždyť jsou dokonale čisté. Zapomněl, že jsem tady?

Konig si odkašlal a chlapec k němu pozvedl podivně bezvýraznou tvář.

„Jaké bude to mé Nanebevstoupení?“ zeptal se Morgen.

„Co máš na mysli?“ zeptal se Konig, ačkoli tu otázku očekával a obával se jí. „Tvé Nanebevstoupení bude okamžik, kdy se staneš naším bohem.“

„V knihách jsem četl, že –“ Morgen pohlédl Konigovi přímo do očí způsobem, jaký velekněz nezažil již celé roky; většina lidí před pohledem Gefahrgeistů instinktivně uhýbala. „Lidé Nanebevstoupí jen po své smrti.“

Konig, který se snažil ze všech sil tvářit bezvýrazně, se očima zavrtal do chlapcovy duše a s dobře skrývanou rozmrzelostí se zeptal: „V jakých knihách?“

Morgen pokrčil rameny a odvrátil se, jako by jej zaujalo něco zajímavějšího. Jak to dělá? Jak nenuceně dokáže zrušit oční kontakt. Mělo by ho to stát nezměrné úsilí.

„Historické a náboženské spisy. Wahnvorští stellungové mají celý panteon Nanebevstoupených hrdinů. Jsou tam i místní polobozi, což jsou menší božstva, Nanebevstoupení lidé a duchové –“

„Vím, co je polobůh,“ vyštěkl Konig, který nedokázal skrýt podráždění, že jej poučuje dítě.

„– a ve všech případech,“ pokračoval Morgen, jako by Konig nic neřekl, „Nanebevstoupili teprve po své smrti. Nebyl jsem schopen nalézt jediný případ, kdy by k Nanebevstoupení došlo před smrtí.“

A je to tady. Položí tu otázku? „Existuje nekonečné množství vědomostí, které nelze nalézt ve starověkých svitcích,“ prohlásil Konig.

Morgen naklonil dětskou tvářičku a na okamžik se nad tímto tvrzením zamyslel. Pak pokrčil rameny, jako by to bylo nepodstatné, což vskutku bylo. „Abych Nanebevstoupil, musím zemřít,“ konstatoval.

Zajímavé – nebyla to otázka. Že by to už Aufschlag chlapci řekl? „Pravda,“ připustil Konig. „Nemusíš se bát –“

„Nebojím se.“

Konig potlačil nával vzteku, že jej chlapec znovu přerušil. „Jak už jsem řekl, nemusíš se bát, budu opatrný –“

„Ty?“

Konig v duchu zaklel. Jak mu to mohlo vyklouznout? Předklonil se, až se jeho oči ocitly na stejné úrovni s chlapcovými, a nutil svou vůli do mladé dětské mysli. Musí to vidět z mého úhlu pohledu. „Komu jinému bych mohl věřit?“

Chlapcovou tváří krátce probleskla pochybnost. „Pravda,“ přikývl Morgen po chvíli. „Pouze někdo s těmi nejlepšími geborenskými úmysly v srdci mi musí pomoci Nanebevstoupit. Jinak –“

„Ano.“ Konig nechtěl, aby se chlapec zaobíral tímto tématem příliš důkladně. Rozjímání mohlo vést k pochybnostem a to si Konig u svého budoucího boha nemohl dovolit.

Morgen se nuceně usmál: „Jsem rád, že to budeš ty. Aufschlag by si to nikdy neodpustil.“

Což je jeho největší slabinou. Konig k chlapci napřáhl ruce a usilovně se snažil, aby jeho studené šedé oči vypadaly co nejvřeleji a nejlaskavěji. Musíš mě milovat. „A teď pojď ke mně,“ pronesl, „a obejmi mě.“

Morgen vklouzl do Konigova náručí a velekněz ho začal rozpačitě a neobratně vískat ve vlasech. Když se oděl do roucha velekněze, neočekával, že někdy bude suplovat rodiče.

„Nenechám tě na holičkách.“ Chlapcův hlas tlumila látka Konigovy kutny.

„Já vím. Budu na tebe pyšný.“

„Budu dobrým bohem. Dle tvého přání obnovím říši.“

Konig pohladil chlapce po hebkých světlých vlasech. „Já vím.“

Konig zamyšleně bloudil podivně tvarovanými a křivolakými chodbami geborenského chrámu. Akolyté mu uhýbali z cesty a tiskli se ke stěnám, jako by se o ně pokoušeli rozplácnout.

Morgen byl pravdě nepříjemně blízko: ‚Pouze někdo s těmi nejlepšími geborenskými úmysly v srdci mi musí pomoci Nanebevstoupit.‘ To dítě nikdy nepochopí, že to není tak prosté. Kde Konig končí a církev geborenských damonenů začíná? Bez něj u kormidla by církev dozajista chřadla a zanikla.

Ten chlapec musí zemřít mou rukou. Ti, které zabiješ, ti budou sloužit v Posmrtí. Pokud všechno ostatní zklame, tahle pravda bude jeho únikovou cestou. Nový bůh bude sloužit a zachrání ho před jeho démony.

Dokážeš to udělat? Dokážeš zabít dítě? Ano, ano, dokázal by to. Když Aufschlagovi nařídil ty experimenty, stal se zodpovědným za bezpočet smrtí. Ale nikdy jsi nikoho nezabil, ne vlastní rukou. Nikdy nepoužil čepel k podřezání, nikdy nezaškrtil život v hrdle. Mohl by chlapce otrávit? Pokud ano, sloužil by mi chlapec v Posmrtí? Zabil by Morgena Konig, nebo by ho zabil jed? Byla to znepokojivá otázka, o které by filosofové mohli diskutovat celá léta, a stejně by nenalezli odpověď. Lišilo se otrávení od zabití nožem? Byly to jen dvě odlišné zbraně? Měl opačný pocit. Jed nebyl tak osobní. Možná mezi nudně příčetnými představami mas mohla existovat jediná odpověď. Nicméně síla Konigových bludů definovala realitu; pravdou bylo, že věřil, že na tom záleží.

A to bylo vše, na čem záleželo.

Konig se vrátil do svých komnat a našel tam čekat své tři Doppely. Opuštění seděl v křesle s vysokým opěradlem, které Konig používal, když přijímal důležité návštěvníky. Znepokojení a Přijetí postávali každý z jedné strany.

Tohle uspořádání hodně objasňuje. Musím Opuštění pečlivě sledovat. Jak dlouho už tady pletichaří?

Opuštění promluvil první: „Neseděli jsme tady a neplánovali, jak ti ublížit. My jsme jediní, kteří tě nikdy neopustí. Nemůžeme.“

Konig si odfrkl. „Za poslední hodinu jsem úplně nezhloupl, takže si svoje žvásty můžeš ušetřit.“

„Morgen nás miluje,“ oznámil Přijetí tiše. „Miluje nás a my se mu chystáme ublížit. Jediné osobě, která nás kdy milovala.“

„Opustí nás,“ vyštěkl Opuštění na Přijetí. „Jako každý jiný, ty patetický červe. Morgen je nástrojem, který má být využit, a ničím víc. Budeme předstírat, že ho milujeme, dokud se nám to bude hodit.“

Přijetí pohlédl Opuštění vyzývavě do očí: „Zabijeme ho.“

„Tohle bylo v plánu odjakživa. Musí Nanebevstoupit, a až to udělá, musíme to mít pod kontrolou.“

„Plán by se mohl změnit,“ namítl Přijetí. „Mohli bychom chlapce zachránit. Nevíme, zda musí zemřít, aby Nanebevstoupil. Kdyby v něj věřilo dostatečné množství lidí, mohl by Nanebevstoupit i tak.“

Koniga zalila vlna úlevy. Jeho Doppelové stále nebyli jednotní. Pokročil vpřed a prohlásil: „Ne. Ke změně plánu nemůže dojít. Co je láska jednoho dítěte ve srovnání s uctíváním miliónů? Morgen je nástrojem, který má být využit, a ničím víc.“ Cítil bodnutí vzteku, když opakoval slova, která už řekl Opuštění. Rostl vliv toho Doppela na ostatní dva?

„Víme, že tomu nevěříš,“ prohlásil Přijetí. „Víme, co pro tebe to dítě znamená.“

Znepokojení, nejtišší a nejzdrženlivější Doppel, pohlédl z Přijetí na Opuštění a nakonec na Koniga. „Ten chlapec je nebezpečný. Jeho síla roste příliš rychle. Ztratíme kontrolu.“

„Žádné my není. Ovládat ho budu já,“ oznámil Konig, ale tušil, že Znepokojení mohl na něco kápnout. Být schopen hovořit se svým podvědomím mělo své výhody. Lidé většinou jen žvanili a ve skutečnosti vůbec nevěděli, co si vlastně myslí. „Řekni mi i ten zbytek, Znepokojení.“

„Jsou Morgenovy síly známkou víry geborenských věřících, nebo jsou to jen jeho bludy, které získaly podobu? Tvoříme boha, nebo jen výjimečně mocného Geisteskrankena?“

„Je v tom rozdíl?“ zeptal se Konig. „Copak nedává smysl, že se nejdříve stane Geisteskrankenem a teprve pak Nanebevstoupí? Tohle by nám mohlo napovídat, že naše plány fungují.“ Vztekle zaskřípěl zuby a sám se opravil: „Mé plány.“

„Ne,“ zašeptal Znepokojení. „Probíhá to příliš rychle. Ten chlapec musí být vyvážený, abychom mohli začít. Pokud se jeho síly rozvíjejí příliš rychle, nebudeme schopni jej donutit k Nanebevstoupení. Mohl by se rozhodnout, že se nestane bohem, ale jako Geisteskranken podporovaný uctíváním celého Selbsthassu by mohl mít větší moc než my.“

„Ne,“ nesouhlasil Přijetí. „To dítě nás miluje. Věří nám.“

„A ty jsi blázen, že mu věříš.“ Opuštění vstal z křesla a přešel po místnosti. Karmínová kutna šustila na tlustém koberci. Doppel naprosto dokonale napodoboval Konigovu chůzi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nespasitelní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.