U čtyř dubů, tří vrb, pod zelenou střechou

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Žofie Zejdová

U čtyř dubů, tří vrb, pod zelenou střechou – e-kniha

© 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Žofie Zejdová

U čtyř dubů
tří vrb
pod zelenou střechou

U čtyř dubů, tří vrb, pod zelenou střechou

Žofie Zejdová

Ilustrace: František Procházka

Vydal: Literární klub Petra Bezruče Frýdek-Místek, z.s.

Korektury: Mgr. Alena Struminská

Grafická úprava: Hana Dudová

Tisk: KLEINWÄCHTER holding s.r.o., Frýdek-Místek

© 2019

ISBN 978-80-7537-108-9 tištěná kniha

ISBN 978-80-753-7113-3 ePub

ISBN 978-80-753-7114-0 Mobi

ISBN 978-80-753-7115-7 PDF

Věnováno mému tatínkovi
Jaromíru Šebestovi.

U čtyř dubů, tří vrb, pod zelenou střechou

Kterak Tydlifon ke šprýmovníku přišel

Tam, kde rostou čtyři statné duby, za rybníčkem, malým jako dlaň, stojí stará vrba a za ní chaloupka – chaloupečka. Není obyčejná, je celá zelená, jak se po ní plazí divoký břečťan popínavý, kolem rostou vysoké slunečnice, keře růží a hodně dalších krásných kytiček. Je tak maličká, že si jí nikdo na první pohled ani nevšimne. A v té chaloupce bydlí víla Květinka se skřítkem Tydlifonem. Květinka se stará o kytičky a v zimě, když celou zemi pokryje sníh, pěstuje léčivé bylinky. Skřítek Tydlifon chodí každý den do blízkého dolu hlídat horníky a taky je hodně šikovný a všecko, všecičko umí opravit.

Jednou, bylo to na jaře, tedy v době, kdy měla Květinka nejvíce práce, přinesl Tydlifon domů veliký list zabalený v mokrém hadříku, tak tak, že ho unesl.

„Květinko, Květinko,“ volal už zdaleka, „přinesl jsem ti novou kytičku, jmenuje se Šprýmovník.“

„Šprýmovník? Tydlifonku, nespletl jsi to? Taková kytička přece vůbec není,“ řekla Květinka a běžela se podívat do svého velikánského herbáře, který měla ještě po své tetičce Heřmance. Listovala, listovala, ale nic, co by se podobalo velikému zelenému listu, nenašla.

A tak se raději zeptala: „Ty, Tydlifonku, a jak jsi vlastně k tomu Šprýmovníku přišel?“

Mezitím nachystala Tydlifonkovi misku plnou pampeliškové polévky s šafránovým kapáním, list Šprýmovníku zasadila do starého kbelíku na vodu, který už byl stejně trochu děravý, a posadila se ke stolu k Tydlifonovi. Skřítek si u jídla způsobně sundal čepičku, zpod které mu vykukovaly neposedné rezavé kudrnaté vlásky, poděkoval za dobrou polívčičku a začal vyprávět.

„No, dneska na šachtě říká Ferda Juzkovi: ‚Ty Juzek, až vyfaramy, tuž mi řekni, ať něpřepumnim, mum tum kytke, až ti z tego stara uvaři čaj, tuž už tyn šnuptycheľ něbeděš potřebovať.‘ No a Juzek začal brečet, víš, Květinko.“

Jenže Květinka mlčela, jen se zatvářila přísně, protože tušila nějakou nezbednost. Tytlifonkovi teda nezbylo než pokračovat.

„Nu, a tak jsem vlezl Juzkovi do kapsy ve fáračkách, a jak byl ve sprše, tak jsem počkal na Ferdu, až si z háku stáhne šaty, a jak se nedíval, tak jsem mu jeden lístek té zázračné kytičky sebral, víš? Pro tebe Květinko, ať máš radost a taky, když to je ten Šprýmovník, tak s ním může být legrace.“

„Tydlifone,“ řekla mu Květinka přísně, „víš, že krást se nemá, ale děkuju.“

Tydlifonek šel na kus řeči za vodníkem Vrbičkou a Květinka si znovu sedla ke svému herbáři. Mezitím lísteček zapustil kořínky a za pár dní se v kbelíku zelenala docela velká, krásná květina.

Tydlifonek si sedl ke kytičce a povídá jí: „Tak hele, Šprýmovníku, už jsi dost velký, a tak bys mohl udělat nějakou legraci,“ a nenápadně, tak aby to Květinka neviděla, utrhl jeden lístek, schoval ho pod čepičku a spěchal k Vrbičkovi.

Vrbička už zatápěl v kamnech a trochu se zlobil, že voda je ještě moc studená, že sluníčko pořádně nehřeje a že dostal obrovskou rýmu a na potvrzení svých slov kýchnul tak, že i nejstarší sumec se probudil a vyděšeně pozoroval, co že se to v jejich jinak klidném rybníčku děje. Společně pak vypustili na svobodu duši utopené hokyně, která se vloni v rybníčku utopila a v krásném hrnečku s pokličkou, co po ní zbyl, pak uvařili puškvorcový čaj s lístkem Šprýmovníku.

A jak si tak v tom mokrém království popíjeli ten dobrý čaj, tak najednou Vrbička povídá: „Jé, mně se tak nějak ulevilo, podívej, Tydlíku, už mě vůbec netrápí žádná rýma.“

Tydlík však přišel domů smutný, protože Šprýmovník žádnou legraci neudělal. Sedl si na lavičku před domeček a už už chtěl plakat, když si k němu přisedla Květinka se svým herbářem. Pohladila Tydlíka po hlavičce a řekla mu: „Tydlíčku, ta kytička, kterou jsi sebral Ferdovi a Juzkovi, se jmenuje Rýmovník a léčí rýmu.“

„Ahá, tak proto Vrbička přestal smrkat,“ pomyslil si Tydlík, ale nahlas to nepověděl. Květinka by se zlobila, že lísteček tajně utrhnul. A tak tam spolu seděli, ale než zapadlo sluníčko, už leželi ve svých postýlkách.

U čtyř dubů, tří vrb, pod zelenou střechou

Kterak Vrbička s Tydlíkem čarovali

Jednou, bylo to na konci měsíce dubna, měla Květinka tuze moc práce na zahrádce, sázela měsíček, lichořeřišnici, aksamitník, slunečnice a chrpy, a tak neměla na Tydlíka čas. Tydlík se sice nabízel, že jí pomůže, ale to Květinka nechtěla. Vždyť vloni pomíchal semínka kytiček a zeleniny, a tak jí vedle slunečnice vyrostla velká zelená okurka a uprostřed rajských jablíček pak trs modrých chrp.

Jenže Tydlík měl plnou hlavu toho, co dneska vyslechl na šachtě, a proto, když na něj Květinka neměla čas, sebral čepičku a vydal se za vodníkem Vrbičkou.

Vrbička právě „pásl“ malé rybičky, když na něj Tydlík už zdaleka volal: „Vrbičko, Vrbičko, honééééém, pojď si poslechnout, co se dneska stane.“

Vrbička už Tydlíka znal a dobře věděl, že je trochu zbrklý, a tak zcela klidným hlasem povídá: „Brekekeke, Tydlíku, plašíš mi rybičky, pojď, uvaříme si puškvorcový čaj a povíš mi, co máš na srdci.“

Vytáhl ten hrneček, co zbyl po dušičce hokyně Brebánkové a uvařil ho plný toho nejlepšího puškvorcového čaje. Sedli si a Tydlík začal povídat.

„Tak sedím s lucerničkou schovaný v šachtě tak, aby mě chlapi neviděli, když tu o svačině říká Juzek Ferdovi: ‚Ty Ferda, iděš dišo na ty čarodějnice, to beďě fajer, už se ze synkami rychtujeme, že na to babsko urobimy festovňum granice.‘ ‚Juzek, jo rači něidym, bo, bo bych mušol to moji babsko tež tam strčiť. Pěruňski mě nagnivala.‘ “

„No, víš, Vrbičko, a pak se domlouvali, že se sejdou všichni dneska večer na kopci Dymboku a tu čarodějnici upálí. A my dva tomu musíme zabránit.“

„Brekekeke, to je zapeklitá věc, ale víš co, jsem vodník, a tak můžu vyčarovat déšť a ty mi pomůžeš, Tydlíku.“

Vrbička chvíli hledal svou dlouhou vodnickou dýmku. Když ji našel, nasadil si svůj zelený klobouk, namočil si pořádně šos a vydali se na kopec Dymbok. Bylo to už k večeru a už z dálky bylo slyšet zpěv, halekání a byla vidět spousta lidí. Všichni se smáli, ale oblečeni byli fakt divně, teda chlapi, havíři ne, ale jejich ženy se tedy vyparádily. Každá měla koště, šátek na hlavě a to nejhorší, nejroztrhanější oblečení, co doma našla.

Vrbička s Tydlíkem se přiblížili, co nejvíce to šlo, a vyděšeně koukali na vysokou hranici dříví, na které seděla přivázaná jedna z nebohých žen. Asi ta čarodějnice, pomyslili si oba. Chvíli vyčkávali, když tu najednou jeden z mladších chlapů vzal jakési lejstro a začal předčítat, čím se ta nebohá žena provinila a že ji musejí upálit. A opravdu, najednou tu byl jiný chlap s ohněm a celou hranici zapálil. Ženy začaly tančit a zpívat a muži se usmívali na vysoký oheň.

„Vrbičko, je na čase, honem čaruj,“ řekl vystrašený Tydlík.

Vrbička vytáhl svou dýmku, škrtl křemen a zapálil ji, pak pod fousky řekl čarovné zaklínadlo: „Vodo, vodičko, je tě potřeba, pojď na pomoc, ať je tě ve chvíli tuze moc.“

Nebe se najednou zatáhlo a v mžiku začaly padat velké kapky deště. Uhasily oheň a lidé se utíkali schovat do nejbližší hospody.

Když tam Vrbička s Tydlíkem zůstali sami, vzali jedno spodní ohořelé dřevo a celá, celičká hranice se zbořila. A když padala, spadla dolů i ta čarodějnice. Ale co, to nebyla živá baba, ale udělaná ze slámy. Vrbička si odplivnul, Tydlík zakroutil hlavou a mlčky šli domů. Vrbička do rybníčku a Tydlík ke své víle Květince. Ta už na něj čekala s kopřivovou polévkou a těšila se, co jí Tydlík bude vyprávět. A Tydlík jí to tedy všechno, všecičko řekl.

Květinka se smála, až se za břicho popadala a povídá: „Tydlifonku, ty jsi ale popleta, dnes je přece 30. dubna, a to lidé vzpomínají na dobu, kdy se doopravdy čarodějnice upalovaly, ale dnes je to jen jako, rozumíš, ne doopravdy.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy U čtyř dubů, tří vrb, pod zelenou střechou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.