Pohádky čistého srdce

Romana Szalaiová

Copyright© 2020 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2011 by Romana Szalaiová

Copyright© 2020 Cover by Lenka Filonenko

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-331-2 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-332-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-333-6 (PDF na CD)

Obsah

Pohádka o hvězdě

Kráska a jednorožec

Jan a spanilá Iridia

O králi motýlů

O princi bez duše

Had a lilie

O krásném faunovi

Orlí syn

Země obrazů

O zakletém králi a statečné Marušce

O chytrém Kubovi a dracích

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Čisté srdce je plné

zázraků a čar.

Všemocné kouzlo je přátelství

a láska je největší dar.

Váš kouzelný dědeček

Pohádka o hvězdě

Žila jednou jedna dívka, která byla tak krásná, že jí dali jméno Hvězda. Její otec byl strašlivý rudý démon jménem Upsa a bydlel v křišťálovém paláci na vysoké hoře. Nikdo se k němu nemohl ani trochu přiblížit, protože kolem něho, kam až oči dohlédly, se rozlévalo široké moře se stříbřitou vodní hladinou, čeřenou obrovskými vlnami. Jednoho dne přišla Hvězda za svým dvouhlavým otcem a smutně mu řekla:

„Mé jmenovkyně hvězdičky na obloze se druží do velikých souhvězdí, ptáci létají v páru, i ty lekníny na jezeře rostou společně se svými kamarády, jen já nemám žádné přátele. Jsem pořád sama a je mi smutno.“

Démon Upsa si prohlédl svou dceru krhavýma očima, jako by ji viděl poprvé v životě. „Dcero má,“ řekl burácivým hlasem, „zaletím do města a přinesu ti nějakou přítelkyni. Nebude ti potom už smutno a tvoje tvář se opět rozjasní.“

S těmi slovy povstal z trůnu, rozepjal křídla a vylétl ven palácovými dveřmi.

Hvězda opět osaměla a bylo jí strašně teskně. Rozplakala se růžovým pláčem – co slza, to vonný okvětní plátek růže. Brzy jimi byla křišťálová podlaha celá pokryta. Než se ale naděla, byl otec zpátky a nesl s sebou plavovlasou dívku. Oba přistáli nedaleko trůnu a Upsa složil rudá blanitá křídla.

„Nesu ti přítelkyni, dítě moje,“ řekl démon vlídným hlasem, ale i tak se okna v paláci otřásla.

Hvězda se zvesela zasmála a pospíchala k dívce.

„Kde to jsem?“ začala se neznámá dívka rozhlížet po paláci a dala si náhle ruce v bok. „Koukejte mě pěkně rychle zase odnést zpátky do naší vesnice. Mám tam snoubence a zítra se máme brát,“ spustila živým hláskem.

Upsa se rozzlobil. Bouchl pěstí do zlaceného stolu, až váza s jaspisovými květy nadskočila na stole. „Kde jsi, tam taky zůstaneš,“ rozhodl. „Budeš dělat společnost mé dcerce.“

Hvězda přešla zvědavě k dívce a zeptala se jí:

„Jak ti říkají?“

„Jsem Anička,“ usmála se na ni dívka a přestala se hněvat.

Démonova dcera Hvězda ji prováděla palácem a Anička se nestačila divit. V jedné z třinácti komnat měl Upsa zavřený podzimní vítr, který v čas babího léta vypouštěl nad holá strniště a do lesů, aby sčesal listí ze stromů, v druhé komnatě měl spoutanou meluzínu, kterou vypouštěl až v zimě, a ve třetí byl ohnivý drak Atos a další draci, kteří uměli rozpoutávat svým ohnivým dechem bouře.

„Nikdy jsem ještě nic podobného neviděla,“ divila se Anička a šla dál okouzleně palácem. Potom ji vzala Hvězda do své komnaty, kde měla sbírku těch nejvzácnějších klenotů ve vykládané ebenové truhle. Začala jí je ukazovat, ale Anička neměla na nic z toho ani pomyšlení.

„Co je ti?“ zeptala se jí Hvězda. V patách jí kráčel její ochočený lev Umir a Hvězda mu začala pročesávat zlatým kartáčem hřívu.

„Stýská se mi po Josífkovi, mém ženichovi. Zítra jsme měli mít za ranního kuropění svatbu,“ roztesknila se Anička.

Hvězda pokrčila ramínky. „Když já z paláce nesmím a otec říká, že koho jednou uchvátí, ten tu už musí zůstat navěky. Ale nic si z toho nedělej, tady nikdy nezestárneš, budeš pořád mladou dívkou, jako v tento den, kdy jsi do paláce přilétla.“

Anička se ale dala do nářku a nebyla k utišení. Pozdě v noci, když Upsa spal, se konečně Hvězdě zželelo dívky a vysadila ji na létajícího lva Umira. Sama si sedla za ni a obě vylétly ven otevřeným palácovým oknem vstříc nekonečné hvězdnaté noci.

Letěly nad jezerem, nad lesy i nad lučinami a konečně se ocitly ve vesnici. Lev Umir se snesl k zemi nedaleko malé chaloupky na okraji vesnice, na kterou ukázala Anička prstem. „Tady bydlím se svým starším bratrem,“ řekla a seskočila do trávy.

Z domku vyšel černooký mladík a zadíval se Hvězdě okouzleně do očí. Byla ozdobena zlatými šperky, proto jej to zmátlo a zeptal se jí:

„Kdo jsi, krásná princezno?“

„Jsem dcera démona Upsy a říkají mi Hvězda,“ představila se dívka skromně.

„Pojď dovnitř, ať tě mohu pohostit,“ řekla jí Anička a všichni tři vešli do domku, jenom lev Umir ulehl venku. Anička nalila Hvězdě talíř oukropky a té tolik zachutnalo, že se hned rozhodla, že ji musí taky uvařit doma v křišťálovém paláci. Potom si všichni tři povídali až do svítání a ráno Aniččin bratr Ctirad vzal Hvězdu jemně za konečky prstů a řekl jí:

„Zůstaň tady s námi!“

„To nemohu, opravdu to nejde,“ zděsila se. „Můj otec je na mě sice hodný, ale na cizí lidi je krutý a zlý.“

„To mě nemůže zastavit, krásná princezno. Jsem sice jen chalupník a nevlastním více nežli tenhle domek na spadnutí a malé pole, které nás sotva uživí, ale přesto se tě, krásko, ptám: chceš si mě vzít za muže? Něco jsem si našetřil a vystavím pro nás domek támhle na stráni, pěkně bělostný a roubený, a budeme to mít pár kroků k mojí sestře Aničce. Nechci nic z bohatství tvého otce Upsy. Povídají se o něm hrůzostrašné příběhy mezi zdejším lidem, ale já se ho nebojím. Čím by mi byl život bez tebe.“

„Ty vůbec nevíš, co by tě v našem křišťálovém paláci čekalo,“ zarděla se Hvězda. „Upsa má ve svém paláci dvanáct komnat, v každé je po jednom z jeho služebníků a ze všech jde strach. Všechny prince, kteří požádali o mou ruku, roztrhali služebníci mého otce jako divé šelmy. A pak... na konci chodby je ještě třináctá komnata, kterou mi otec nikdy neukázal. Je zamčená zlatým klíčem a vůbec nevím, co v ní je.“

„To všechno mě nemůže odradit, krásko. Pojď, půjdeme za tvým otcem Upsou,“ uchopil Ctirad Hvězdu za ruku. Ona se ale rozesmála a poté řekla: „Pěšky by nám trvalo několik let, než bychom se dostali k moři; uprostřed něhož stojí náš křišťálový zámek. Ale můj létající lev Umir tam bude s námi ještě dnes večer.“

Oba dva se rozloučili s Aničkou, nasedli na létajícího lva, který si to hnal oblohou, až jim vítr cuchal vlasy, a brzy byli nad mořem. Ctirad na chvilku oněměl, když spatřil křišťálový zámek. Lev Umir nenápadně vlétl do okna princezniny komnaty a odlétl ven hlídat. Oba mladí lidé spolu osaměli a v očích se jim zrcadlila láska.

„Řekni mi, kdybych přemohl kouzla tvého otce, dovolila bys, abych požádal o tvou ruku?“

Hvězda se zarděla a jen plaše přikývla. „Musím ti ale něco prozradit. Víš, Ctirade, já jsem člověk jen z poloviny. Má druhá polovina je démonská. Proto každou noc vyrážím ven se svým lvem a cítím se volná a svobodná. Musím takhle létat, noc mě volá a já ji cítím, je mi hojivou matkou, kterou jsem nikdy nepoznala. Můj otec tvrdí, že je to už dávno, co zemřela.“

Zatímco spolu mladí lidé hovořili, démon Upsa začichal a vymanil se z klubka hadů, v němž odpočíval. Ucítil, že se v paláci nachází někdo cizí. Šel proto chodbou a stále čichal, až se zastavil před komnatou své dcery. Prudce vylomil dveře a zadíval se na cizího mladíka. Chtěl ho hned zabít, ale princezna ho ochránila svým tělem. Když se Upsa trochu uklidnil, pronesl burácivým hlasem:

„Co tu pohledáváš? Jsi člověk, jen obyčejný člověk, kterých je velmi mnoho a žádný se odsud nikdy živý nevrátil. Ani ty nebudeš výjimka,“ rozchechtal se Upsa oběma svými hlavami.

„Já tu nejsem s žádnými nečistými úmysly, Upso. Chtěl bych požádat o ruku tvé dcery Hvězdy, kterou miluji více, než svůj život,“ pronesl mladík.

„Dobrá,“ zamyslel se démon. Dnešní noc strávíš mezi smrtelně jedovatými hady. Máš-li čistou duši, nechají tě na pokoji. Jakmile hadi ale ucítí, že je v tobě stín pochyb, uštknou tě a zemřeš.“

„To je něco jako zkouška?“ zeptal se Ctirad. Potom dodal: „Mám svědomí čisté a nebojím se hadů, i když jsou jedovatí jako tvoje duše, Upso.“

Na ta slova se Hvězda rozplakala a vzala Ctirada kolem krku. „To nedokážeš, žádný princ to ještě nedokázal,“ štkala mu na rameni.

„Ale já nejsem žádné rozmazlené princátko, jsem zvyklý na ledacos, proto se o mě nemusíš bát,“ uklidnil svou milou a odešel za Upsou, který otevřel jedny z třinácti dveří. Vzduch byl prosycený zlobným syčením, jak se hadi vzbouzeli. Upsa ještě na stěnu zavěsil hořící louč. „To abys dobře viděl, dříve než zemřeš, jakou tady máš na dnešní noc společnost.“ S těmi slovy Upsa zamkl a odešel.

Ctirad stál u okna, které vedlo do nezměrné propasti. Cítil, že přece jen má stín pochyb, zda ho hadi neuštknou, a oni se slézali více a více směrem k němu.

Pojednou se něco za oknem mihlo. Ctirad se ohlédl a uviděl princeznu Hvězdu na létajícím lvu Umirovi. „Naskoč si, Umir nás uveze oba dva,“ vyzývala ho. Ctirad se protáhl oknem a létající lev je oba dva odnesl přes moře až do tichého paloučku se studánkou, ve které se zrcadlily hvězdy.

„Už vím, proč jsi dostala své jméno. I ve tvých očích jsou hvězdné jiskřičky,“ řekl Ctirad.

„Prý mi jméno dala moje maminka, než zemřela,“ roztesknila se Hvězda a Ctirad ji konejšil a hladil po lesklých vlasech.

„Už musíme letět nazpět,“ pohlédla princezna ustaraně směrem k východu, kde počínalo svítat. Oba nasedli na Umira a ten je dříve, než vyšlo slunce, odnesl zpátky do křišťálového zámku.

Ctirad se protáhl oknem do komnaty plné jedovatých hadů, kteří většinou spali, a Umir rychle odletěl, protože se ozvalo rachocení klíče v zámku. To Upsa vešel do komnaty a nevěřil svým očím. „Jak jsi to dokázal? Jsi snad čaroděj? Nebo se mi vysmíváš?“

„Kdo ví, možná,“ usmál se Ctirad a vyšel ven.

„Zadám ti tedy nový úkol, který nemůžeš splnit. Do jedné z propastí spadl mé dceři, když si hrála, prstýnek. Jen jediný z princů našel odvahu a skočil kvůli Hvězdě dolů. Ale ani on můj úkol nesplnil.“ Upsa se zachechtal oběma ústy a odlétl pryč.

Ctirad vyšel ven z křišťálového paláce a šel se podívat k obrovské propasti. „To nikdy nedokážu,“ povzdechl si smutně.

Krajinu zahalila tma a Ctirad ještě stále seděl nad propastí. Něco se kolem něho ale náhle mihlo a on se šťastně rozesmál, protože to byla opět, stejně jako včera, princezna na svém hodném lvu Umirovi. Ctirad si na něho nasedl a oba začali klesat na dno propasti. Na jejím dně byla naprostá tma, ale lev Umir prstýnek našel, protože viděl velmi dobře i v té nejhlubší tmě.

Druhý den odevzdal Ctirad démonu Upsovi malý zlatý prstýnek s růžovou perlou.

„Já jsem včera nespal a viděl jsem vás. Tebe, mou dceru i lva Umira. Já vlastně nikdy nespím a vy jste mě podvedli,“ zuřil démon. „Proto Umira zabiji.“

„Ne, tatínku, nedělej to. Lev Umir byl můj jediný společník v mých hrách, jediný přítel v křišťálovém zámku. Nech ho žít, prosím...“

„Dobrá, bude žít, ale někam ho zavřu, aby už skončila ta tvoje noční toulání.“ Posléze se obrátil na Ctirada: „Dnes přijde tvá nejtěžší zkouška. Chovám ve svém paláci svůj nejdražší klenot, své největší bohatství. Je ukryto ve třinácté komnatě, kam nesmí ani má dcera. Budu ho tentokrát hlídat já sám, a vyhraješ-li nade mnou, dám ti požehnání. Ale s mou dcerou nebudeš mít lehký život, protože je napůl démon...“

„Já vím, ona mi to už říkala,“ přerušil ho Ctirad. „Ale já ji miluji takovou, jaká je, a naše láska nikdy neskončí.“

Nadešel opět večer a přede dveřmi do třinácté komnaty seděl na kamenné podlaze sám dvouhlavý démon Upsa. Ctirad věděl, že mu dnes jeho milá nemůže nijak pomoci, a nevěděl si rady, protože sebou neměl ani žádný meč, kterým by s Upsou bojoval.

Pak si ale všiml temného stínu, který se k němu blížil. Byla to Hvězda, která mu spěchala na pomoc.

„Ctirade, nečekej na to, až můj otec usne. On opravdu vůbec nikdy nespí. Spí vždy pouze jedna jeho hlava a ta druhá bdí. Každého dne navečer mu ale nosím šálek bylinkového čaje a dnes mu přidám k ostatním bylinám také tu, která ho uspí. Potom musíš rychle najít klíč od třinácté komnaty. Ale já bohužel nevím, kde se nachází. Musíme ho najít.“ A s těmi slovy odešla.

Za chvilku však byla zase zpátky, a zatím co Upsa pil svůj večerní čaj, schoval se Ctirad do výklenku u okna. Trvalo to notný čas, nežli se chodbou ozvalo mohutné chrápání spícího Upsy. Mladík ještě chvíli počkal a vydal se k démonovi. Spoutal ho silnými provazy, které mu Hvězda přinesla, a oba počali hledat zlatý klíč od třinácté komnaty. Prohledali všechny komnaty, ale klíč nikde nebyl. Upsa ho neměl ani pod polštářem, ani v truhlici, kterou Ctirad vypáčil a kde bylo množství šperků a zlata; to mladíka ale vůbec nezajímalo. Blížil se úsvit a oni klíč stále neměli.

„Pojď, Ctirade, můj otec musí mít zlatý klíč u sebe, i když jsme mu prohledali všechny kapsy i opasek. Nemůže ho mít pod tím železným pancířem?“

Hvězda sáhla otci pod pancíř a vytáhla odtud masivní zlatý klíč. Upsa se probral ze spánku a hned si povšiml klíče v ruce své dcery. Pokoušel se vymanit ze sevření silných provazů a bylo slyšet, jak jeden provaz praskl.

Slunce políbilo svět prvními paprsky a Hvězda řekla: „Rychle otevři třináctou komnatu! Snad tam nebudou hadi, štíři anebo jiná havěť. Zkusme štěstí!“

Ctirad zasunul klíč do zámku a oba milenci slyšeli, jak praskl další provaz, kterým byl Upsa svázán. Konečně otevřeli dveře. Stanula v nich krásná žena s dlouhými vlasy prozářenými sluncem.

Ctirad zmalomyslněl. „Hledáme Upsův nejvzácnější klenot a nevidím, že by zde nějaké klenoty byly...“

„Já jsem ten klenot,“ usmála se žena. Upsa mě unesl den po mé svatbě s králem, kterého jsem milovala. Poté, co jsem mu dala dceru, mě zavřel do této komnaty. Je to už osmnáct let, co jsem naposledy viděla svou drahou dcerušku...“

„Maminko,“ rozeštkala se Hvězda. Už jsem vůbec nedoufala, že tě někdy spatřím.“

Obě ženy se objaly a pak se znovu ozvala Hvězdina matka:

„Tady sice nikdy nepřijde nemoc ani smrt, člověk je věčně mladý – ale mně se tak stýská po mém manželovi, po loukách, po lesech, po květinách...“

Na Upsově těle praskly mezitím další dva provazy a Hvězda zvolala:

„Rychle, musíme odtud ihned pryč, než se otec osvobodí. Musíme osedlat jeho ohnivé draky, které má na delší výlety, i když i on má křídla, ale ne tak silná. Já musím ještě pro lva Umira, je někde zavřený. Nemohu ho tu jen tak prostě nechat,“ vzpomněla si démonova dcera.

Umir byl zavřený ve zlaté kleci, která šla naštěstí zvenku otevřít. Hvězda ho pohladila a nasedla na něj. Letěli ke stájím, kde přesedli na ohnivé draky, a už dost pomalu, ale o to jistěji, letěli přes širé moře.

Byli asi v půli cesty, když v dálce postřehli Upsu, který je pronásledoval a stále se přibližoval.

Když měli pevninu na dohled, rozzlobil se létající lev Umir a letěl Upsovi vstříc. Upsa už byl nezvykle dlouhým letem zpocený tak, jako by ho natřeli mastí z nardu. Lev i démon spolu dlouho bojovali a Upsa se nakonec zřítil z oblohy na mořskou hladinu, která ho okamžitě pohltila.

I Umir byl velmi unavený a začal pomalu ztrácet rychlost.

„Musím se vrátit za ním!“ vykřikla princezna Hvězda a potom si Umira přehodila přes sedlo a šťastně se snesli na dracích do království, ve kterém žil Ctirad i jeho sestra Anička.

Panoval tam král, který už osmnáctým rokem truchlil po své ženě, kterou mu unesl démon. Jeho rádci stále připomínali, že by se měl znovu oženit a zplodit prince následníka. On ale pořád odmítal, i když mu už čas vykouzlil ve vlasech tu a tam nitky stříbra.

Když podivný průvod s ohnivými draky a lvem dorazil do královského sídla, vzbudil značnou pozornost a doslechl se o něm i sám král. Otevřel okno a pohlédl na nádvoří. Potom spatřil krásnou ženu, která k němu zdvihla tvář, a vyšel ven jakoby v transu. „Jsi to opravdu ty, má ženo?“ zeptal se.

„Ano, opravdu jsem to já a už tě nikdy neopustím. Žila jsem sice v paláci, kde nikdy nikdo nezestárne, ale ráda to vyměním za život s tebou.“

„A nevadí ti, že já jsem o něco zestárl?“ zeptal se král.

„Nezestárl jsi, jen jsi zmoudřel,“ usmála se královna.

„A kdo je tohle?“ zadíval se král směrem k Ctiradovi a Hvězdě.

„To je tvůj budoucí zeť a má dcerka. Budou tu teď žít s námi v paláci.“

Oba mladí zamilovaní lidé na sebe pohlédli a Ctirad za ně za oba řekl:

„Nezlobte se, králi, já jsem si něco poctivou prací vydělal a postavím pro mne i Hvězdu domek u nás na stráni, s muškáty ve všech oknech, a časem bude plný dětského smíchu... Nemám teď sice u sebe žádné květiny, ale přesto bych vás chtěl, královno, požádat o ruku princezny Hvězdy, která je spanilá po vás.“

„Máš ji mít, jsi hodný hoch,“ pronesla královna se slzami

dojetí v krásných očích.

Mladí lidé poodstoupili a Ctirad se usmál: „Vlastně ještě nevím, Hvězdo, jestli mě chceš za muže,“ pozdvihl princezninu drobnou ručku a políbil ji.

„Nikoho jiného bych nechtěla ani za všechny poklady světa,“ zdvihla k němu vážnou tvář.

Potom Hvězda a Ctirad nasedli na svého lva a letěli domů, do vesničky překvapit Ctiradovu sestru Aničku a jejího muže Josefa.

Jak plynul čas, prožili společně ještě mnohá dobrodružství a žili spokojeně dlouhá léta. Lev Umir vozil na zádech jejich děti, které mu cuchaly radostně krásnou hřívu, a on jen přivíral spokojeně oči. Ale to už je jiná pohádka...

Kráska a jednorožec

Za devatero horami a sedmero řekami se rozprostíralo jedno království, kde ani ptáček nezazpíval, nikdo se nezasmál a celý zámek pokrýval černý flór.

Barevné listí stromů ševelilo v podzimním větru, který se proháněl kolem zámku. Byl to jediný zvuk v královské ložnici, kde svítily svíce a na lůžku ležel nehybně starý král. Kolem lože stáli tiše felčar a tři už dospělí královi potomci, dva princové a jejich krásná sestra.

Starý král cosi zachroptěl a pak na ně pohlédl vpadlýma očima: „Děti moje, mé dny se krátí a asi už brzo zemřu. Svému prvorozenému synovi Gabrusovi odkazuji královskou korunu, svému mladšímu synovi Gloriolovi celé své území i s lesy a mé nejmladší milované dceři Armestě odkazuji královský poklad.“ Starý král přestal mluvit, neboť jej to velmi namáhalo.

„Tatínku,“ pohladila mu dcera žilnatou paži, „copak není nic, co by vám mohlo pomoci? K čemu je mi poklad.“

„Existuje pouze jediný lék na mou chorobu, ale nemá cenu jej hledat, mé pozemky jsou obrovské a nelze je sjezdit koňmo nikdy celé. Jak jsem se totiž dozvěděl od babky kořenářky, pouze roh bílého jednorožce, rozdrcený na prášek, by mě mohl uzdravit. Ale říká se, že jsou už všichni jednorožci vyhubeni. Také jsem se doslechl, že tu zůstal jediný, osamělý, ale je prý plašší než jezerní úhoř. Proto také zůstal naživu.“

„Uspořádáme obrovský hon a já ho dostanu, střelím ho šípem přímo do srdce,“ pozdvihl Gabrus svou kuš, kterou téměř nikdy neodkládal.

„Ne, lov by ho ještě více vyplašil a mohl by odběhnout až do sousedního království,“ řekl Gloriol. „To já na něho tiše počkám, až se půjde k říčce napojit, a pak, až bude pít a uklidní se, připlížím se tiše k němu a omotám mu šíji bičem. Potom mu nasadím ohlávku a přivedu ho až do stájí. Uřízneme mu zázračný roh, a až ho posléze zkrotím, budu na něm pořádat vyjížďky.“

„To těžko,“ pohlédla princezna Armesta na své bratry. „Moje stará chůva mi vyprávěla, že jednorožec v zajetí zemře smutkem.

Proč mu tedy neodříznete jeho krásný roh a nepustíte ho pak zpátky do lesů?“

„Jsi ještě příliš mladá a nezkušená. Všeho lze dosáhnout mocí,“ podotknul Gabrus.

„Ne, jedině chytrostí,“ oponoval mu mladší z princů, Gloriol.

„To všechno jsou jen řeči,“ rozzlobil se starý král. „Má drahá Armesto, co je nejlepším štítem i zbrojí? Co překoná všechny půtky a rozbroje?“

„Je to láska,“ sklopila princezna řasy. „Ta jediná vede až k cíli a není ničím méně než naplněním sama sebe a nikdy jí neubývá.“

„Přeji vám mnoho štěstí,“ řekl král a zavřel unaveně oči.

Královský následník Gabrus okamžitě uspořádal na druhý den ohromný lov na bílého jednorožce. Šlechtici utvořili rojnici a kmáni jim nadháněli, tlukouce holemi do stromů. Až k večeru všichni unaveni odjeli na koních, chalupníci se rozešli do svých domků a Gabrus zůstal sám. Musel uznat, že neuspěl.

„Jak jsi pochodil, můj synu,“ zeptal se večer král slabým hlasem.

„Žádní jednorožci vůbec neexistují, jinak bychom toho posledního ulovili,“ odpověděl mu princ následník. „Jednorožci jsou jen výplodem fantazie a pochybuji, že kdy vůbec žili. Promiň, můj královský otče, že jsem tě zklamal.“

Dalšího dne se o štěstí pokusil mladší princ Gloriol. Nevzal si sebou kuš jako jeho bratr, ale silný bič, který by se jednorožci omotal kolem krku. Těšil se na boj s divokým zvířetem a také na to, jak jednorožce zkrotí a přijede na něm triumfálně do hradu.

Gloriol vyčkal, až na kraj padne temnota, a skryl se do jedné z houštin nedaleko napajedla. Slyšel slabé zašustění, ale byla to jen srna. Uslyšel další sotva slyšitelné zvuky, ale byla to laň hasící žízeň.

Princ už chtěl lov vzdát a vrátit se zpět do paláce, když náhle uviděl, jak se větve stromů samy od sebe rozestupují, a potom spatřil něco tak nádherného, až mu bič vypadl z ruky.

Na planině se objevil jednorožec, ten jediný, který byl tak plachý, že se mu podařilo skrývat se před lovci.

Jednorožec se zarazil a hleděl hlubokýma očima lemovanýma dlouhými řasami. Ačkoliv byla temná noc, zářil a šlo od něho tolik světla, že Gloriola napadlo, nesní-li, ale jednorožec se šel pokojně napít, takže si ho mohl Gloriol důkladně prohlédnout. Vypadal jako ten nejkrásnější sněhově bílý kůň plnokrevník. Z čela mu ovšem vyrůstal dlouhý krásný roh a hřívu, tu měl celou ze zlata. Našlapoval tiše, jako by tančil. Gloriol nikdy takovou krásu neviděl. Sotva se však sklonil pro bič, jednorožec zavětřil a dlouhými skoky zase zmizel mezi stromy hlubokého lesa.

Všichni tři sourozenci se zase sešli u králova smrtelného lože. Král vypadal ještě slabší než minulého dne a syn Gloriol mu vyprávěl o nádheře toho zvířete, až se králi znovu rozjasnil zrak.

Armesta, když to viděla, se na otce usmála a pravila: „Tatínku, tentokrát půjdu najít jednorožce já a jistě se mi to povede. Jen odpočívejte a buďte klidný, najdu určitě lék na vaši nemoc.“

Druhého dne zrána se vydala princezna směrem k lesu. S sebou měla jen flétnu, homoli cukru a pár koblížků, aby neměla hlad.

Sotva se za ní zavřely větve stromů, začala hrát na flétnu tak tklivě, že naslouchal celý les. Šla, kam ji oči vedly, a pojednou usedl nedaleko princezny obrovský nádherný pták. Seděl nízko nad zemí a Armesta si ho toužila pohladit. Jeho jemné duhové peří k tomu přímo vybízelo. Ale pták popolétl o kousek dál a netrpělivě poskakoval po větvi. Když ho měla na dosah, vždy znovu popolétl, jako by ji někam vedl. Náhle, v hlubokém hvozdu, pták zakroužil vysoko nad klenbou stromů, až zmizel z dohledu.

Princezna konečně na ptáka zapomněla a uvědomila si, že zabloudila. Už chtěla bezradně usednout do mechu, když tu uviděla starou babičku, která nesla vědra s vodou. Babička šla v roztrhaných papučích a Armestě jí přišlo líto.

„Stařenko, vezměte si moje boty, ty vaše už asi brzy doslouží.“

Babička poděkovala a Armesta od ní vzala vědra s vodou a donesla je bosky až k malé chaloupce. Vedle stála stará, slepá klisna. „To víš, ona už sama nemůže příliš na nohy, je taky stará jako já, a navíc ještě chromá,“ vysvětlila princezně stařenka a pozvala ji do své chýše.

Když se obě posadily za dubový stůl, vyndala Armesta koblížky, aby je také nabídla stařence.

Copak tě sem přivádí? zeptala se babička dívky.

„Hledám bílého jednorožce. Můj bratr ho chtěl chytit, ale utekl mu.“

„A proč chceš vůbec jednorožce polapit?“

„To proto, že prášek z jeho rohu je jediným lékem pro mého nemocného otce.“

„Je od tebe šlechetné, že chceš otci pomoci, Armesto.“

„Jak to přijde, babičko, že mne znáte?“ podivila se dívka.

„Byla jsem tvojí chůvou, když jsi byla malé dítě. Všechny vás znám – tvého otce, Gabruse i Gloriola. Potom mě nařkli z čarodějnictví a uvěznili by mě, kdyby mi tvá nebožka matka nedarovala klisnu. Řekla mi, ať odjedu daleko, kde mě biřicové nenajdou.“

„To je ta slepá klisna vedle vaší chaloupky?“ zajímala se dívka.

„Ano, to je ona. Moc času jí už nezbývá, ale je mi tu za dlouhých večerů jedinou společností,“ usmála se chůva.

„A jednorožce jste tu v lesích někdy viděla? „ otázala se princezna.

„Proč ho chceš vidět ty?“ zamyslela se stařenka. „Nechceš na něho doufám poslat své bratry, kteří by ho zabili, stejně jako ostatní jednorožce vyhubili v minulosti zdejší páni?“

„Nechci ublížit bílému jednorožci, babičko,“ pohladila Armesta dlaní stařenčinu ruku. „A je opravdu už poslední? Jak vypadá? Můj bratr Gloriol ho viděl a vyprávěl, že je velmi, velmi krásný.“

„Je tomu skutečně tak. Kdo ho neviděl, neuvěří,“ usmála se Armestina stará chůva. „Ještě když jsem byla dívkou, jakou jsi teď ty, žilo v lesích celé stádo jednorožců,“ začala vyprávět. „Vůbec se lidí nebáli a děti si s nimi chodily do lesů hrát. To jejich stádo čítalo několik tuctů kusů. Potom na ně páni začali konat hony a mnoho jich zabili, mnoho uštvali. Ano, má drahá Armesto, je už tím posledním, a proto mu v lesích bývá smutno. Někdy sem chodívá za mou starou klisnou, aby si nepřipadal tolik sám. Dobře mě zná a nesplaší ho ani to, když vyjdu ven z chýše. Pohladit se ale nikdy nenechá, vždy o krok couvne. Zdá se mi, jako by jeho oči mluvily, jako by byl lesním bůžkem a ne tím, čím doopravdy je, posledním bílým jednorožcem v našem království, možná i na celém širém světě.“ Stařenka se odmlčela, když uviděla, že Armesta má v očích slzy dojetí.

A tak princezna Armesta zůstala s chůvou v lesní chýši. Biřici zatím marně pročesávali lesy a hledali ji. Když ji nikde nenašli, prohlásili ji za mrtvou a za čas na ni její bratři téměř zapomněli. A pak, Armesta už téměř nebyla k rozeznání od chudých žebraček. Šaty měla vetché, potrhané, ale čisté jako sklo. Chodila k říčce prát prádlo, sbírala houby, maliny i ostružiny a nosila je do chýše stařence. Čekala každého večera na bílého jednorožce, ale stále marně.

„Cítí tvůj pach, proto nepřichází,“ prozradila jí stařenka.

„A co můj chudák otec, copak asi dělá,“ rozplakala se dívka.

Náhle uviděla Armesta za oknem záři, jako by ven před chaloupku sestoupil sám měsíc. Přestala plakat a pohlédla na svou chůvu.

„To je on,“ přikývla stařenka. „Jen vyjdi ven, běž,“ nabádala princeznu.

Armesta potichounku vzala homoli cukru a odebrala se ke dveřím. Srdce jí bušilo jako lapenému ptáčeti, když tiše otevřela dveře a vyšla před chýši.

S udivenýma očima se tam střetla pohledem, nedaleko přístěnku staré klisny, s nejkrásnější bytostí, jakou kdy viděla. Také jednorožec na ni hleděl a v jeho zracích se zrcadlil smutek i počínající zvědavost. Zlatou hřívu mu čechral vánek a Armesta si v záři, kterou vydávalo jeho tělo, okouzleně povšimla, že i kopýtka a ocas má zlaté. Jeho čelo krášlil nádherný roh a jednorožec náhle tiše zaržál a přišel o kousek blíže, jako by věděl, že se nemá čeho obávat.

Dívka mu nabídla homoli cukru, ale on si jí ani nepovšiml. Začala tedy hrát na svou flétnu a pokoušela se pohladit jej po srsti bělostné jako čerstvě napadlý sníh, ale on se její paži vždy vyhnul. Ještě tam dlouho stáli a hleděli jeden druhému do očí, až se jednorožec obrátil a klusem zmizel opět v houštinách. Kolem zavládla opět tma, jaká byla před tím, a dívka okouzleně hleděla do míst, kde se ztratil mezi stromy jejímu zraku.

A tak chodil poslední bílý jednorožec den za dnem k chaloupce a Armesta pomalu zapomínala na čas, který mezitím uplynul. Jednoho dne se konal v lese veliký hon. Princezna se velice bála, když slyšela křik a štěkot psů. Vyšla na zápraží a viděla, jak psi ženou jednorožce směrem k jejich chaloupce. Byl už velmi uštván a jeho boky byly rudé od krve. Armesta rychle otevřela dveře chýše a jednorožec vběhl dovnitř. Těžce dýchal a byl raněný.

„Co teď, má chůvo? Lovci jsou za chvíli zde a najdou ho tady,“ strachovala se dívka.

Chůva se pousmála. „Jsem trochu čarodějka. Nechtěla jsem už nikdy kouzlit, zařekla jsem se tak už před mnoha roky. Ale podívej,“ vzala si omšelou starou hůlku a opsala před jednorožcem magické znamení. V tom okamžiku se krásný jednorožec změnil na malou bílou myšku, která se hned skryla v chrastí na otop.

Za chvíli byli na místě lovci. Stařenka vyšla rázně ven a široce se usmála bezzubými ústy.

„Kudy ven z lesa, stařeno,“ obořil se na ni jeden z lovců.

„Cože? Kdeže má kráva vemeno?“ přiložila si chůva ruku k uchu.

„Ne, ty babo hluchá,“ rozčiloval se lovec.

„Že je tráva suchá?“ předstírala dále stařenka, že nerozumí. Lovci odjeli s nepořízenou, a sotva byli pryč, proměnila zase malou myšku v jednorožce. Ošetřili mu společně s Armestou rány po psích zubech.

Byl zrovna úplněk a stařenka i princezna hluboce spaly. Artmestu však vzbudil neklidný sen a vytrhl ji z dřímoty. Pootevřela oči a náhle spatřila, jak se jednorožec proměnil v krásného junáka a svůj roh položil na stůl. Tiše a okouzleně jej chvíli pozorovala a on přistoupil k jejímu lůžku. Zase oči zavřela a předstírala spánek. Cítila, jak ji něžně pohladil po vlasech. Princezna zase oči otevřela a vstala z lůžka. Rázem se do neznámého mladíka zamilovala, a když viděla, že jde opět pro svůj roh, mrštně jako veverka se přitočila ke stolu a roh mu vzala. „Kdo jsi?“ vydechla.

„Jsem král jantarového ostrova. Jsem zakletý do podoby jednorožce, protože jsem si nechtěl vzít za ženu zlou dceru jedné ohyzdné čarodějnice. Dnes byl poslední den, kdy mě ještě nesměl spatřit žádný člověk. Kdybys mě uzřela až zítra, mohli jsme spolu žít, protože tě miluji. To proto jsem chodil k chaloupce den co den. Ale takhle se musím vrátit na svůj jantarový ostrov a už se nikdy nespatříme. Svůj roh ti tu nechám, uzdrav jím svého otce.“

„Neodcházej ještě!“ vykřikla za ním Armesta. „I já tě miluji a půjdu s tebou třeba na kraj světa.“

Král daleké země se zastavil a napřáhl dlaň. Rázem se v ní objevil krásný prsten z jantaru a on jej navlékl princezně na prst. „Nikdy se neožením, protože celá má láska patří jen tobě, tulačko. Nehledej mě, má říše leží opravdu velice, velice daleko. Hlídá mě tam zlá čarodějnice, jejíž dceru jsem si nechtěl vzít za ženu, jak jsem ti už řekl. Sbohem...“

Poslední králova slova už Armesta stěží slyšela a jeho tělo bylo stále průhlednější a průhlednější, až se zcela rozplynulo jako pára nad hrncem.

Princezna se bezmocně rozplakala, tvář skrytou v dlaních. I stařenka se vzbudila jejím nářkem a vstala. Armesta jí vše vyprávěla a byla opravdu velice smutná.

„Vezmi si roh jednorožce a jdi domů do zámku za svým otcem. Víš, že se neuzdraví, dokud nedostane svůj lék. Potom se uvidí, zda tvá láska k jantarovému králi vytrvá.“

Dívka poslechla svou chůvu a hned ráno na druhý den se vydala do města, kde stál zámek jejího otce. Cesta jí trvala celé dva dny, i když se vydala stezkou od zvěře, která se vinula nad kamennými srázy.

Když dorazila do města, slyšela, jak všichni vypráví o tom, že se co nejdříve nejstarší syn Gabrus stane králem země. Celá vyděšená běžela za otcem do zámku. Nejprve ji nikdo nepoznal, protože měla na sobě roztrhané, omšelé šaty, ale když všem slibovala, že zná lék na královu nemoc, přivedli Armestu až do královy komnaty a otec se velmi zaradoval, protože ji už oplakal jako mrtvou. Jeho srdce dceru hned poznalo, přestože byla oblečena chudě a na hlavě měla šátek, který spoutával vodopád jejích krásných vlasů.

I Armestu potěšilo, že znovu vidí otce. Brzy se však ukázalo, jak špatně se k ní zachovali po návratu její bratři. Sotvaže uviděli, že přinesla roh jednorožce, okamžitě jí ho vzali a uvrhli ji bez králova vědomí do žaláře. Chtěli si rozdělit mezi sebe královský poklad, který se měl stát jejím. Bratři pak lživě vylíčili svému otci, že vzácný roh přinesli oni a jednorožce ulovili společně.

Felčar potom nastrouhal lžičku vzácného léku a podával ji každého jitra králi, který se od té doby cítil den ode dne lépe. Jen jedno mu kazilo radost, a sice to, že už dávno oplakaná a znovu nalezená dcera opět zmizela a on nevěděl kam. A nyní, když se mu zdraví vracelo, ji znovu postrádal. Ve vězení, kam ji bratři nespravedlivě uvrhli, ji nikdo nehledal a ona se cítila den ze dne smutnější. Potom si vzpomněla na krále jantarového ostrova a její smutek se ještě prohloubil, protože ho beznadějně milovala a nechtěla více žít bez něho.

Hořce se rozplakala a náhle se jí zdálo, jako by jantarový prsten na jejím prstíku zazářil. Za malou chvilku uslyšela hlas krále jantarového ostrova: „Co je ti, lásko, že tak štkáš?“

„Miláčku, tak ráda tě slyším! Jsem zavřená v podzemí hradu a nemohu se odtud vrátit na svobodu. A tolik bych si přála být volná, abych mohla jít za tebou...“

„Půjčím si od čarodějnice, strigy, která mě hlídá, černé péro kouzelného kohouta a osvobodím tě. Ale nezapomeň, volat mě můžeš pouze třikrát a pak už ti nebudu moci odpovědět. Jen klid, moje milá. Odejdi z hradu a vrať se ke své chůvě.“ Potom hlas utichl a Armesta čekala, až ji kouzlo osvobodí.

Kolem hradu se setmělo a náhle bylo slyšet vzdálené dusání, které se stále přibližovalo, a za chvíli se zdálo, že hřmí, ale byla to podivná bouřka bez blesků. V cele, kde byla princezna zavřená, náhle někdo prorazil zeď. Potom se u díry objevilo obrovské oko.

„Ty jsi Armesta, královská dcera?“ zeptal se mnohametrový obr a kamení cely se zachvělo.

„Ano, a kdo jste vy?“ zeptala se rázně.

„Jsem váš přítel,“ řekl ten obr a protáhl otvorem obrovskou ruku. Uchopil princeznu a vytáhl ji opatrně z šera kobky na denní světlo.

„Kde jsou všichni?“ podivila se. „Jindy je tu na nádvoří ruch, je slyšet klapot koňských kopyt a výskot malých dětí, které si tu hrají... A teď není slyšet jediného hlásku.“

„Můžete se sama porozhlédnout,“ naváděl ji obr a postavil ji znovu na zem.

Princezna vyšla na nádvoří a uviděla, že se všichni bez rozdílu proměnili v kamenné sochy. Stáli tu jezdci na koních, služtičky, které na zámku pracovaly, i dámy s kamennými vějíři v rukou. Armesta už na nic nečekala a vyběhla po schodech do chodby, kde stáli a před podivným prokletím spolu rozmlouvali Gabrus a Gloriol, její krkavčí bratři. Ale nezastavila se a otevřela prudce dveře do ložnice svého otce. I ten spal a Armesta ho vzala za chladnou, kamennou ruku. Dala se do pláče a vyběhla z hradu ven.

„To jsou tvoje kouzla?“ osočila se na obra. „A to jsi tvrdil, že jsi můj přítel!“

„Jen je nech, ať se chvíli prospí. Takhle vlastně nikdy nezestárnou, a je čas najít jantarového krále,“ řekl obr hřmotným hlasem.

„Co ty o tom víš? A kdo vlastně jsi?“

„Jsem vaším sluhou a můžete mi říkat, jak chcete. Zatím mi nikdy nikdo nedal jméno, protože jsem každého zašlápl. Ale znám krále z jantarového ostrova, byl ke mně vlídný, když jsem šlápl do jámy na medvědy a zranil jsem si nohu.“

Princezna si dala ruku v bok a řekla: „Dávám ti tedy jméno Dorgan a nyní je třeba vypravit se k mé chůvě. Možná bude vědět, jak oživit lidi z našeho hradu a jak naleznout mého vyvoleného.“

„Takhle bychom tam nebyli ani za dva dny,“ povzdychl si obr Dorgan. „Ale počkej,“ vzal princeznu, která proti němu byla malá jako pouhá panenka, a vysadil si ji na hlavu. Princezna se přidržela za jeho velké chlupaté ucho a křikla mu do něj: „Tak, Dorgane, jdeme!“

Obr se vydal na cestu, co krok, to polovina hradního nádvoří. Když došli až k lesu, začal se Dorgan prodírat stromovím a při každém kroku vytrhával stromy, které mu překážely, i s kořeny. Když se blížili k chýši Armestiny chůvy, vyšla stařenka ven a začala spílat obrovi za tu spoušť. Teprve za chvíli si povšimla Armesty, která se držela pevně jeho ucha, a obr opatrně postavil princeznu na zem.

„Armesto, můžeš jít dovnitř,“ pokynula jí vlídně stařenka. „A ty, obře, tolik nedupej, nebo mi zboříš chaloupku.“

„Babičko, jdu hledat jantarový ostrov, na kterém žije můj milovaný, hlídán zlou strigou. Ale vůbec nevím, jak na to,“ zaslzela princezna.

Náhle se znovu rozzářil jantarový prsten na Armestinu prstíku a ona uslyšela hlas svého vyvoleného.

„Proč pláčeš, má Armesto?“ zněla slova jantarového krále, jako by stál přímo za ní. Ale když se ohlédla, uviděla, že chýše je úplně prázdná.

„Jak mám najít jantarový ostrov? A pak... nevím, čím porazím zlou strigu, můj milovaný.“

„Blízko u moře se zdvihá vysoká kamenná hora. Až zcela na jejím vrcholku roste čarodějná rostlina. Kdo si k ní přivoní, ten ihned hluboce usne. Je to poslední taková rostlina na celém širém světě,“ odpověděl král jantarového ostrova.

„Můj milý, kde leží jantarový ostrov?“ zeptala se dívka znovu a uslyšela, jak se králův hlas pomalu vytrácí. Už jej znovu nezaslechla, a proto propukla v usedavý pláč. Poté si vzala do ranečku pár bramborových placek, které jí stařenka připravila, a nežli se spolu rozloučily, darovala jí chůva svou kouzelnou hůlku.

„Ale to ne, babičko, takový vzácný dar od vás nemohu přijmout,“ bránila se princezna.

„Jen si ji vezmi,“ usmála se stařenka. „Jsi pro mě jako vlastní dcera, když si nebožku královnu vzal Bůh dříve, než jsi pobrala rozum.“

Armesta se s chůvou rozloučila se slzami v očích, obr Dorgan si ji posadil na rameno a vydal se na dlouhou cestu k moři, zatímco se princezna držela jeho hustých zacuchaných vlasů.

Nejprve se vydali přes patero království k hoře, na jejímž vrcholu rostla čarodějná květina. Hora byla strmá a Dorgan se pokoušel lézt vzhůru, ale kamení se mu drolilo pod rukama.

„Nech raději těch marných pokusů, vylezu nahoru sama,“ řekla princezna a začala čiperně jako veverka lézt k vrcholu hory. Když se vrátila, nesla květinu sebou. Bosé nožky měla rozedrané od ostrých výstupků do krve, ale nic na to nedbala a požádala Dorgana, zda by ji zanesl k moři.

„To je dost daleko i pro obra,“ povzdychl si. „Ale donesu tě tam, až se trochu posilním.“

Dorgan zatřásl nejbližším dubem a setřásl množství plodů. Začal je chroustat i se skořápkou. Potom odešel ke kaštanu a i z něho setřásl plody. Pochutnal si na nich, a když ještě snědl spoustu lesních hub, vydali se oba dva na cestu.

Cesta trvala osm dní a osm nocí. Armesta si upravila lůžko v zacuchaných vlasech obra a spala, zatímco Dorgan se nezastavil ani chviličku.

Když se osmého dne princezna vzbudila, zaslechla nezvyklé šumění. Poprvé spatřila moře, i to, jak se hřebeny vln tříští o skály, a ihned si je zamilovala. Obr ji sundal ze svého ramene a opatrně ji postavil na mořský břeh.

„Co teď budeme dělat? Jak mám najít jantarový ostrov?“ povzdechla si princezna.

„Nevím, co si počnete vy, ale já se vracím zpátky do hlubokých hvozdů, kde mám ve skalách svou jeskyni. Promiňte, ale nemohu vám pomoci... Já totiž neumím plavat,“ dodal Dorgan.

Rozloučili se a za chvíli dusání velikánských obrových nohou ustalo v dáli, zatímco princezna seděla na kameni u mořského břehu a štkala.

„Jak se k tobě mám dostat, miláčku můj, umřu samým steskem, jestli tě nenajdu.“

Jantarový prsten potřetí a naposledy zazářil a ona zaslechla, jak jí milý odpovídá: „Nechoď sem za mnou, zlá striga a její dcera by tě zabily.“

„A přesto tě naleznu, má lásko,“ odpověděla mu Armesta.

„Dobrá, pošlu pro tebe mořskou želvu, kterou striga využívá, když se chce vypravit do dálných východních moří.“

Hlas krále jantarového ostrova umlkl a Armesta, opět plná naděje, čekala na mořském břehu a voda jí omývala do krve rozedrané nožky.

Náhle se blízko břehu objevila veliká hadí hlava a Armesta se chtěla dát na útěk, když v tom zaslechla: „Neboj se mě, královská dcero.“ Když se dívka ohlédla, uviděla, že to není had, ale dlouhý krk mořské želvy.

„Ty mluvíš?“ podivila se princezna.

„Ano,“ přikývla pomalu a rozvážně želva. „To mě naučil jantarový král. Můžeme vyplout,“ řekla a princezna si na ni sedla a přidržovala se okraje velikého krunýře.

Vypadalo to, že želva letí mořem jako pták oblohou. Brzy se ocitla s princeznou v dálavách oceánu a občas vylovila ústřici, aby princezna neměla hlad.

Pluli už opravdu dlouho a Armesta dostala velikou žízeň a chtěla se napít mořské vody. „Nedělej to, princezno.! Neboj, ještě dnes večer budeme na místě,“ utěšovala ji želva. „Už se cítím také pořádně unavená,“ povzdechla si.

A skutečně, sotva se nad obzorem objevily první červánky, vysadila mořská želva princeznu na jantarovém ostrově. Princezna se podívala před sebe na mořský břeh a uviděla, že to, co leží v písku, nejsou škeble, ale kousky jantaru. V dáli se rýsovala vysoká věž a princezna nedbala bolesti na chodidlech a šla celou noc k věži. Cestou ji bodaly rostliny, které svým trním drásaly její jemnou pleť. Ale ona ničeho nedbala a dříve, než nastal úsvit, došla až k věži. Byla to vysoká věž, to jen z povzdálí od mořského břehu se zdála malá.

Princezna svírala pevně kouzelnou hůlku od své chůvy a čarovnou rostlinu a obešla věž kolem dokola. Nenalezla žádné dveře vedoucí dovnitř.

Vtom se na obzoru objevila létající striga a Armesta se rychle skryla v mlází. Uviděla, jak striga otočila jedním z kovových kruhů a vešla dovnitř.

Princezna ještě chvíli váhala a pak zopakovala po čarodějnici trik s otvíráním tajných dveří a vešla také dovnitř věže. Páchlo to tam plísní a sírou. V šeru pak uviděla, že podlaha je pokryta jedovatými škorpióny. Dotkla se kouzelnou hůlkou země a všichni škorpióni zmizeli.

Vydala se po schodišti dál a tam spatřila dceru zlé čarodějnice. Vypadala odporně a celé tělo měla pokryto šupinami. Dcera strigy zdvihla hlavu, ale princezna jí hned dala čichnout kouzelné květiny. Dcera jí květ vyrvala z rukou a sežrala ho. V té chvíli mladá striga usnula hlubokým spánkem. Armesta se k ní přitočila a dotkla se jí kouzelnou hůlkou. Mladá striga vydala skřek a rozpadla se na prach. Její nelidský skřek však zaslechla její matka, a když uviděla, co se stalo, vytrhla Armestě z rukou hůlku a v půli ji zlomila. V dívce byla malá dušička, ale náhle se za jejími zády objevil král jantarového ostrova. Mladí lidé se zadívali jeden druhému do očí, jako by to mělo být už naposledy, co se vidí.

Ze zlomené čarodějné hůlky však začali vylézat jedovatí hadi a všichni se vrhli na mocnou strigu a zabili ji. Zároveň se vedle Armesty objevily bílé, svatební šaty. Poté hůlka zmizela nadobro.

Šťastná princezna se vrhla svému vyvolenému do náručí, ale potom posmutněla. Vyprávěla mu o zakletém království svého otce a král jantarového ostrova řekl: „Nic mě tu už bez tebe netěší. Můj lid povraždily strigy a společně to zlé prokletí z vašeho království sejmeme,“ vzal svou vyvolenou za ruce.

Náhle se jakoby odnikud objevil pták krásného peří, který princeznu zavedl poprvé k chýši její chůvy. Popadl je oba do pařátů a odnesl přes oceán, hory a doly až ke stařence. Tam je zanechal.

Chůva a Armesta se přivítaly a pak jí dívka představila svého budoucího snoubence. Jantarový král se před chůvou své milé hluboce uklonil a zulíbal jí ruce.

„To vy jste za námi poslala kouzelného ptáka, který nás odnesl zpět?“ Babička z lesní chaloupky se jen usmála a navařila z bylinek čarovný odvar a poradila jim, ať nalijí trochu odvaru princezninu otci na kamenná ústa. Oba ze srdce poděkovali a vydali se směrem k hradu.

„Myslím, že si velmi zamiluji váš lid,“ usmál se Armestin vyvolený cestou k zámku. „Vždyť jsem byl tak dlouho sám, nepočítám-li zlé čarodějné strigy a starou želvu, kterou jsem poslal, aby mi tě přivezla.“

Ocitli se na nádvoří zámku, kde za ten čas bylo plno travin a plevele, minuli strnulé sochy a zamířili přímo do královy ložnice. Na chodbě uviděla své dva nehodné kamenné bratry a spatřila, že mají oba dva uražené hlavy. Proklouzli kolem nich a pohlédli na strnulého krále a nakapali mu na kamenné rty trochu lektvaru. V ten okamžik stařec otevřel oči a na nádvoří zase zazněl hlahol.

Armestin otec vstal z postele, jako by nikdy nebyl nemocný.

Vyšel na balkon a představil svému lidu princeznina nastávajícího muže. Všichni mladému páru tleskali a ovace neměly konce. Přicházeli lidé zblízka i zdaleka, aby je oba pozdravili. Armestin otec pak velice rád vyslechl příběh o jantarovém ostrově a děsivých strigách a z toho příběhu se za čas stala legenda, kterou si vyprávěli lidé z širokého okolí.

Starý král uspořádal ohromnou zásnubní hostinu, ale Armesta byla stále posmutnělá.

„Co je ti, dcero?“ divil se její otec.

„Já vím, co ji trápí,“ usmál se jantarový král. „Pozvěte na zásnuby i Armestinu starou chůvu.“

Zbrojnoši si vzali ty nejrychlejší koně a za pár hodin byli zpět i se stařenkou.

„Teď už mi neschází vůbec nic,“ usmála se na svého budoucího snoubence princezna. A poté, co byli zasnoubeni, si stoupla na špičky a stydlivě svého milého políbila. Kolem se ozval potlesk dvořanů.

„Tak, a teď budete, jen co oslavíme vaši svatbu, vládnout místo mě,“ podotkl starý král a pohlédl se slzami dojetí na oba snoubence.

„Ne, tatínku, jsi už znovu plný sil a budeš ještě dlouho spravedlivě vládnout,“ objala ho Armesta.

Znovu se ozval potlesk a všichni v celém království oslavovali oba snoubence.

Pár dní poté se slavila veliká svatba. Armesta si vzala za muže krále jantarového ostrova a žili spolu šťastně a spokojeně dlouhá léta. A jestli neumřeli, žijí tam možná ještě i dnes.

Potom na zámecké kapli zazvonil zvonec a pohádky je konec.