Zemský ráj
jen na pohled

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Michał Zabłocki

Zemský ráj jen na pohled – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Čským čtenářům

Abyste lépe pochopili mou knihu, je určitě potřeba znát polský kontext, ve kterém zrála. V Polsku už mnoho let panuje neuvěřitelný – řekl bych až nesnesitelný – kult České republiky, země prezentované jako ráj, ostrov pro ateisty a LGBT, kde všichni jsou šťastní a nikdo si na nic nestěžuje; kde lidé žijí v klidu a bez problémů a po práci se nestresují a jdou na pivo. Češi také v Polsku každoročně vítězí v žebříčku nejoblíbenějších národů a skoro každý Polák by chtěl mít Čecha za souseda. Vyplývá to ze stereotypů kultivovaných médii a z nedostatku běžných informací, i toho, jak by Poláci chtěli Čechy (anebo možná i sebe) vidět.

Zemský ráj jen na pohled by měl být odpovědí na toto nekritické polské čechofilství a měl by ukázat, že u Čechů – stejně jako v Polsku – hodně věcí nefunguje, jak by mělo. Že se tam dokonce vyskytují jevy, se kterými obyvatelé nejsou spokojeni.

Recenzenti a čtenáři v Polsku přijali tuto knihu velmi dobře. Říkali, že se díky ní dozvěděli nové informace o politice a o porevolučních společenských změnách u sousedů; vůbec nepředpokládali, že by zde mohly být tak podobné neradostné příběhy. U některých knížka samozřejmě vzbudila i kritiku: stěžovali si, že vidím Českou republiku v příliš temných barvách. Ale ty černé odstíny porevoluční doby odhaluje dnes velmi dobře i současná česká kultura, mj. ji zachycuje Radka Denemarková, Jan Balabán, Jaroslav Rudiš a David Černý. Bohužel jsem se jim v knížce nevěnoval, čehož lituji.

Musím zdůraznit, že Zemský ráj jen na pohled není moralizování. Je to jen novinářská osobní reflexe a rozbor stavu, který jsem před časem zažil v ČR. Ale stejné problémy v ekonomice, s obranou menšin, pochopením svobody a demokracie vidím ve větším či menším měřítku všude ve střední Evropě, především v mém rodném Polsku.

A rozumím, že i když naše snahy dohnat Západ nikdy neskončí, Češi a Poláci (ale i další národy střední Evropy) přinesli v posledních desetiletích velkou oběť komunismu. Všichni proto zaslouží pochopení. A vyvracení mýtů by mohlo pomoci, abychom k sobě měli blíž.

Michał Zabłocki, únor 2020

Předmluva

Michała jsem poznal v roce 2008 v Minsku v Bělorusku. Vezmeme-li v úvahu vzdálenosti, tak to bylo asi v polovině cesty mezi Moskvou a Prahou. Oba jsme v srdcích nosili legendu o Čechovi, Lechovi a Rusovi a rovněž ambice, abychom my, Lechovi potomci, lépe poznali naše slovanské přátele. Michał se zajímal o západní Slovany a mne to táhlo na východ. Tehdy jsme v Minsku (mezi Moskvou a Prahou) měli příležitost společně sledovat běloruské parlamentní volby, psát své postřehy a sedět při tom u jednoho stolu v bytě, který jsem měl pronajatý. Po práci jsme až do svítání diskutovali o našich bratřích Slovanech.

Žil jsem v Bělorusku rok a připravoval jsem každodenní zprávy pro informační agenturu polského rozhlasu. Tehdy jsem byl jediným stálým zpravodajem ze Západu, proto jsem s neskrývanou radostí přijal informaci, že se ke mně brzy připojí Michał. Měl reaktivovat pracoviště Polské tiskové agentury. Jeho plán nevyšel, ale všechno zlé je k něčemu dobré, brzy se totiž ukázalo, že by měl vycestovat do Prahy a najít tam pro svou práci novou inspiraci.

Občas jsme se setkávali v různých koutech Evropy. A ačkoliv jsme obvykle byli rozlítaní a nevyspalí, vždy jsme si našli čas na krátký rozhovor. Znám Michała jako rozeného reportéra, který rozumí těžkostem našeho povolání a s úsměvem snáší ironické komentáře jiných novinářů: „Jdeme na párty a ty dopiš depeši, abychom si ráno mohli přečíst, cos napsal.“ Michał si uvědomoval, že díky jeho pečlivosti budou čtenáři vědět, co se skutečně událo, a kolegyně a kolegové se lépe připraví na další pracovní den. Jako zpravodaj informační agentury polského rozhlasu jsem dobře rozuměl Michałovi i tomu jeho úsměvu vyjadřujícímu trpělivost a shovívavost. Později jsem se také dozvěděl, že Michał při své práci vždy pamatoval na heslo, které je vepsáno na pamětní desce věnované Ryszardu Kapuścińskému[*] v sídle Polské tiskové agentury ve Varšavě. Několik slov, která jsou poctou pro zpravodaje: „Práce agenturního novináře je čistá řehole. Žádný jiný novinář z tisku a televize neví, jaká muka jsou psát pro agenturu.“ Když jsem se o tom kdysi zmínil, Michał to krátce okomentoval, že skutečně těžko hledat slova, která by lépe vystihla povahu jeho práce.

* Ryszard Kapuściński (1932–2007) polský reportér, novinář a publicista. Řadu let působil jako zahraniční zpravodajec v Africe, Latinské Americe a Asii. Je autorem řady reportáží, které byly přeloženy taktéž do češtiny. (pozn. překl.)

Michałova cesta do Česka výrazně omezila naše vzájemné kontakty, ale v dobách internetu jsem mohl průběžně sledovat profesní počiny mého přítele. V naší soukromé korespondenci jsem si všímal zajímavých postřehů, které se odlišovaly od mých představ o této zemi. Každému Polákovi se totiž zdá, že Česko zná, vnímá ho jako vlastní, obyčejnou, idylickou zemi; zatímco mnoho situací, které Michał popisoval, ukazovalo něco, co do tohoto obrazu nezapadalo, a dostávalo dramatické, až šokující kontury. Díky Michałovým postřehům jsme poznali jiné Česko, někdy tak překvapivé, že bylo stěží možné uvěřit, že vedle sebe žijeme ve světě bez hranic, a zároveň o našich jižních sousedech víme tak málo.

Michał chce, abych se cítil být kmotrem této knihy, protože jsem ho přiměl k tomu, aby všechny myšlenky (učesané i neučesané) přelil na papír, a kontaktoval jsem ho s vydavatelstvím. Michałe! Cítím se poctěn, ale upřímně se přiznám, že moje přemlouvání částečně vycházelo z profesionálního egoismu, protože nyní, když Tvou knihu dostávám do rukou, se o Češích a jejich zemi budu moci dozvědět více než z internetu a vyprávění u piva. Co je však nejdůležitější, budu si jist, že si rozšířím znalosti z ověřeného a věrohodného zdroje, s nímž mne pojí přátelství.

Vážení čtenáři, díky Michałovi se seznámíme s dramatickou historií Mostu, dozvíme se, proč se dálnice v Česku stavějí tak liknavě, a poznáme jazyk, kterým denně hovoří čeští politici.

Česko objevené Michałem Zabłockým je totiž jiné než v Polsku známé stereotypy: je chmurnější, ztracenější, zanedbanější, překypující slovanským smutkem a chaosem, ale zároveň je nám lidsky bližší, než jsme si doposud uvědomovali.

Maciej Jastrzębski

Úvod

Záminkou k sepsání delší eseje o Česku se stal názor na tuto zemi, který jsem již poněkolikáté četl na fóru jednoho polského internetového portálu. Vyjádřil ho samozvaný znalec našich jižních sousedů, který mne svou směsicí stereotypů a plytkých závěrů vyvedl z míry. Naštěstí po mně fórum vyžadovalo registraci, proto jsem si rychleji otevřel textový editor a dostal se ke svým poznámkám, než jsem prošel celým procesem logování na internetové stránce.

Tento člověk, který (jak tvrdil) každý rok trávil tři měsíce v České republice, psal, že je to prakticky bezproblémová země, která se od Polska velmi liší. Pro něho to byl ráj, v němž neexistovaly politické spory, lidé si po práci chodili v klidu na pivo, a on mohl nekriticky obdivovat idylický život.

Na tom by nebylo nic divného, kdyby byl tento názor v Polsku ojedinělý, kdyby ho neopakovali různí experti na české záležitosti a dále nešířili novináři a publicisté jako teze o neustálé idylce na jihu.

V zemi na řece Visle převládají v diskuzích o Česku dva názory: protežovaný – tento názor vychází z pozice většího národa a často pramení z neznalosti dějin, zdrojů a ze stereotypů; idealizovaný – hovořící právě o této idylce, pití piva v krásné Praze, nejlépe ve společnosti nezávislých Češek a Čechů, který pochází z neznalosti reálií a jazyka.

Jsou zde však výjimky. Především kniha Pepíci. Dramatické století Čechů polskýma očima Mariusze Surosze a Gottland Mariusze Szczygieła. Obě knihy, ačkoliv umožňují poznat méně známá fakta, se zabývají spíše minulostí než současností.

Szczygieł se rovněž snažil psát více o současném Česku, ale chyběl mu odstup a chytil se do pasti stereotypů. Cestou okouzlení českým duchem a literaturou kráčel Prahou Aleksander Kaczorowski v Pražském elementáři. Surosz, který v Praze žije a pracuje, ve svých článcích a při autorských setkáních se čtenáři s obdivuhodnou tvrdošíjností vyvrací mýty.

Zájem o Česko jde v Polsku špatným směrem. Jedná se o bezpodmínečný a slepý obdiv, nebo absolutní kritiku. Těžko říct, co je příčinou, jestli pro Poláky zábavný jazyk, pohádková krajina, sledování kreslených filmů o Rumcajsovi a Krtečkovi, seriál o Arabele, písnička Jožin z bažin, Jaroslav Hašek a jeho Osudy dobrého vojáka Švejka (nebo spíše nezdařilý překlad knihy z pera Hulky-Laskowského), kvůli němuž jsou Češi vnímáni jako zbabělci nebo jsou spojováni s bezstarostnou idylou, obdiv Gotta a Vondráčkové, nebo na druhé straně závist, že se Čechům v době komunismu žilo lépe a transformace v 90. letech pro ně byla méně bolestivá, přestože za ni dnes platí více než my.

Lidé, kteří se do Česka dostali na delší dobu a našli si čas na reflexi, si všímají, že to vůbec není ráj. Život v této zemi je stejně banální nebo stejně složitý jako kdekoliv jinde. Samozřejmě, jak napsal autor nejkrásnější knihy o českém hlavním městě, italský slavista Angelo Maria Ripellino, Praha je magická. Další česká a moravská města vypadají jako z pohádky.

Za tímto pohádkovým závojem se však skrývá ponurý svět likvidovaných dolů mostecké pánve, etnický konflikt „bílých“ s Romy ze Šluknovského výběžku a pravicových extremistů různého druhu, nezaměstnanost, mj. v české části Slezska, spory o pozemky pro výstavbu dálnic, všudypřítomná korupce a úplatkářství – především na středním stupni veřejné správy a úřadů, hádky a drzost politiků, neúcta k hodnotám, každodenní malichernosti, zištnost nebo lhostejnost vůči druhým.

V českých nemocnicích, které jsou stejně obskurní jako polské, italské nebo ruské, se denně střetáváme s nepřívětivými sestřičkami a o místo v mateřské školce se bojuje jako o poslední člun na Titaniku.

Na druhou stranu, kdo měl čas podívat se na Česko zasvěceněji a hlouběji, rovněž ví, že Praha byla po staletí sídelním městem císařů Svaté říše římské a dvůr Karla IV. byl jednou z kolébek evropské renesance. V Praze pobýval Francesco Petrarca, působil zde astronom Tycho de Brahe a komponoval Mozart. V Brně zase Gregor Mendel formuloval základy genetiky. Na pražském učení technickém vynalezl Otto Wichterle první kontaktní čočky na světě. Brněnská vila Tugendhat navržená Ludwigem Miesem van der Rohe je jednou z ikon světové architektury.

Stejně tak české armády přinesly revoluci na bitevní pole středověké Evropy a rozšířily palné a dělostřelecké zbraně. Čeští vojáci, kteří přes Polsko utíkali na Západ (jako např. Josef František, jedno z největších es 303. polské stíhací perutě), ruku v ruce s Poláky, přes to, co se všeobecně omílá, oddaně bojovali proti Hitlerovi. Právě českoslovenští výsadkáři provedli jednu z největších akcí druhé světové války a zabili Reinharda Heydricha. Dvě vesnice u Prahy (Lidice a Ležáky) za to zaplatily nejvyšší cenu.

Málokdo na to všechno myslí, když přes české a moravské kopce uhání do Chorvatska, Itálie, jižní Francie. Z auta nebo z vlaku jsou vidět jen zlatá pole a zelené vinice, které střídají zdi a věže měst a městeček.

Život v Čechách je nudný, monotónní a neatraktivní stejně jako život v Polsku nebo v jiných evropských zemích. A ráj, který tak vychvaluje Josef Kajetán Tyl v české národní hymně, je dnes – bohužel – jen prázdné slovo.

O ráji, průmyslových škodách, nezaměstnanosti a také o velkých sociálních a hospodářských experimentech

Něco takové jako české hygge neexistuje. Je to jen představa o české dokonalosti a úspěších vycházející z neznalosti českých dějin a reality. Život v Česku je nudný, monotónní a neatraktivní stejně jako život v Polsku nebo v jiných evropských zemích. A ráj, který tak vychvaluje Josef Kajetán Tyl v české národní hymně, je dnes – bohužel – jen prázdné slovo.

Česká hymna, kterou Tyl napsal v roce 1834, zní mimořádně důstojně a klidně a nese název Kde domov můj. Jeden z veršů této písně jednoznačně konstatuje: „zemský ráj to na pohled! (…) země česká, domov můj.“ Země Koruny české se od dob středověku značně zmenšily a Český ráj je nyní názvem pro geograficky malou oblast nacházející se na mapě Česka v místě, kde se stýkají Středočeský, Liberecký a Královéhradecký kraj.

Častěji se dnes lze, kromě Ráje se zámky a paláci skrytými v labyrintu pískovcových skal a hustých lesů, v nichž (podle pohádkového příběhu Václava Čtvrtka) žil loupežník Rumcajs se svou rodinou, s rájem setkat, aspoň podle názvu, v obchodních centrech.

Obchodní centrum „Nákupní ráj“ jsem objevil v Mostu, v severozápadních Čechách. V říjnové soboty se v tomto městě zahaleném smogem s téměř sedmdesáti tisíci obyvateli, což je na české poměry vcelku hodně, neděje nic. Smutné ticho, jako kdekoliv jinde na českém venkově, končí kolem oběda. Jedinou zábavu obyvatelům kdysi hornického města a dnes nijak výjimečného města postindustriální doby (město působí jako kříženec polské Stalowé Woli se slovenskými Michalovcemi, s lehkým nádechem sovětské Novovoroněže a zřejmě je největší obětí české průmyslové revoluce) poskytují obchody, mezi nimi „Nákupní ráj“, hospody, kluziště a kulturní dům „Medúza“.

Dějiny Mostu jsou ponurým příběhem o pýše a pádu. Město mělo ještě v 60. letech 20. století po Praze druhou největší koncentraci gotických budov na území Čech. Úzké uličky zdobily parky s kašnami a pomníky, náměstíčka zastřešovaly štíhlé kostelní věže a náměstí lemovaly renesanční domy.

Změny přicházely postupně od konce 18. století, kdy se v Krušnohorském podhůří nacházela ložiska hnědého uhlí. Provizorní povrchové doly nejprve zabíraly čím dál více malebných polí a pak se pomalu zakusovaly do městské zástavby, proto mezi domy a městskými hradbami vyrůstaly stále vyšší komíny a těžní konstrukce. Idylickou krajinu zeleného chmele a zlatého ječmene nahradily cihlové zdi továrních budov a ocelové mříže.

Už na přelomu 19. a 20. století tvořili horníci a dělníci jádro obyvatel regionu. Tato část země byla osídlena převážně Němci, proto se v roce 1938 na základě mnichovského diktátu Most, už jako Brüx, stal součástí nacistického Německa.

Množství neštěstí a pak vzletů napříč staletími dějin města, stejně jako v tisících jiných měst celého starého kontinentu, nelze spočítat. V 15. a 16. století v mnoha čtvrtích Mostu řádily požáry; jakmile se je konečně podařilo ovládnout, obnovu města podpořil král Vladislav II. Jagellonský a díky němu město ožilo a získalo svůj pozdně gotický ráz. Během třicetileté války dobyli městské brány a hradby Švédové. Uskutečnili to, co se o dvě století dříve nepodařilo husitům. Okolí se již nevyhnulo loupežím a pustošení, které bylo důsledkem porážky českých stavů na Bílé hoře. Dále v červenci 1895 kuřavka neboli tekuté písky, které patrně uvedli do pohybu horníci pracující pod zemí, nejprve zahalila město tmou, když v ulicích zhasila všechny plynové lampy, a následně způsobila sesuv půdy. Ten usmrtil několik lidí a zbořil několik desítek domů, čímž více než dva tisíce lidí přišlo o střechu nad hlavou.

Právě tehdy se dům pana Waschirowského, jehož příběh je znám pouze v souvislosti s touto událostí, celý zřítil do propasti. Byl to jistě nejkratší příběh zániku.

Vzhledem k tomu, že se jednalo o velmi průmyslový region pracující ve prospěch Hitlerova šílenství, svou bolestnou stopu na Most obtiskly také spojenecké nálety za druhé světové války. Avšak to nejhorší mělo přijít už za několik let.

Most po válce pomalu povstával ze zkázy společně s celým Československem. Ačkoliv většina strojů putovala s Rudou armádou do Sovětského svazu a mnoho inženýrů bylo na základě Benešových dekretů odsunuto do Německa, postupně se obnovovalo také československé hornictví. Avšak nová lidová vláda se rozhodla upustit od hlubinné těžby a nařídila těžbu v prvních velkých povrchových lomech. Během necelých dvaceti let se mostecká uhelná pánev rozprostírala přes více než padesát kilometrů od Ústí nad Labem přes Teplice, Litvínov a Most, dále na západ až po Chomutov a proměnila se v měsíční krajinu s krátery povrchových dolů, z nichž vycházel kouř od pracujících strojů a parních lokomotiv.

V 60. letech v důsledku rozhodnutí o výstavbě obrovských povrchových kolosů zahrnujících gigantické rozměry celých ložisek hnědého uhlí (bez ohledu na to, co se nacházelo nad nimi) došlo k ještě větší degradaci prostředí a kdysi zelené krajiny.

Tehdy bylo rozhodnuto o zbourání starého Mostu.

Když se dívám na dokumentární filmy z historického města, odkud byly nuceně vysídleny tisíce lidí, pak byla cíleně likvidována čtvrť za čtvrtí, kromě zoufalého křiku jako reakce na toto barbarství se mi před očima objevují jen obrazy Varšavy ničené Němci po povstání v roce 1944. Domy vyhazované do povětří, zlomené gotické věže, bourané budovy a sesuté zdi vypadaly stejně jako v Mostu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zemský ráj jen na pohled.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.