Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Erling Kagge

RADOST Z CHŮZE
KROK ZA KROKEM KE SVÉ DUŠI

Z norského originálu Å GÅ vydaného nakladatelstvím Kagge Forlag AS v Oslu roku 2019
přeložila Eva Dohnálková
Jazyková redakce Jana Drápalíková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Formát ePub Štěpán Böhm
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Diana Štelová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7568. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 176 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s., Husova 1881, HB

This translation has been published with the financial support of NORLA

Copyright © Kagge Forlag 2018
Published in agreement with Stilton Literary Agency
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Eva Dohnálková, 2020

ISBN 978-80-271-1531-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-1530-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2081-9 (print)

Děkuju mámě a tátovi,

kteří mě s sebou brali na výlety,

a děkuju Ingrid, Solveig a Nor.

You’re walking. And you don’t always realize it

But you’re always falling

With each step, you fall forward slightly

And then catch yourself from falling

Laurie Anderson, Walking and falling

I

Jednoho dne už moje babička nemohla chodit.

Toho dne zemřela. Fyzicky ještě nějakou dobu žila, ale nové kolenní klouby, které po operaci nahradily ty staré, se opotřebily a už neunesly váhu jejího těla. S časem stráveným na lůžku vyprchávala i síla ze svalů. Selhala trávicí soustava.

Srdce jí tlouklo pomaleji a měla nepravidelný tep. Do plic se dostávalo čím dál méně kyslíku. Ke konci lapala po dechu.

Tou dobou vyrůstaly mé dvě dcery. Mladší Solveig bylo třináct měsíců. Zatímco její prababička se pozvolna čím dál více choulila do polohy plodu, Solveig si uvědomovala, že je načase naučit se chodit.

S rukama nad hlavou se mě držela za prsty, a tak zvládla vrávoravě překonat obývací pokoj. Pokaždé když se mě Solveig pustila a zkoušela udělat pár kroků sama, se učila, co je nahoře a co dole a jaký je rozdíl mezi daleko a blízko. Když zakopla a padla čelem na roh konferenčního stolku, přišla na to, že některé věci jsou tvrdé a jiné měkké. Začít chodit je možná to nejnebezpečnější, co člověka v životě potká. Aby udržela rovnováhu, kráčela Solveig s rozpaženýma rukama a takhle dokázala pokoj brzy přejít sama.

Jak si v chůzi nebyla jistá, dělala krátké, výrazně oddělené kroky. Když jsem sledoval její první pokusy, byl jsem překvapený, jak moc při nich roztahuje prsty na nohou. Jako by se snažila podlahu pevně sevřít. „Dětská noha ještě neví, že je nohou,“ přeje si být motýlem nebo jablkem, jak začíná báseň Noze svého dítěte chilského autora Pabla Nerudy.

Náhle o něco jistějšími kroky zamířila otevřenými dveřmi na terasu a do zahrady. Její nohy už se nedotýkaly jenom podlahy, ale i povrchu země. Trávy, kamenů, hlíny a zanedlouho asfaltu.

Při chůzi se jasněji projevovaly i některé její osobnostní rysy – temperament, zvědavost a vůle. Možná se mýlím, ale když vidím, jak se dítě učí chodit, utvrzuje mě to v názoru, že radost z poznávání a učení je největší hnací silou světa. Klást jednu nohu před druhou, objevovat a překračovat hranice máme v povaze.

Objevitelskými cestami člověk nezačíná – končí jimi.

Když se v Lillehammeru narodila moje babička, o třiadevadesát let dříve než Solveig, používali ještě členové rodiny nohy, kdykoli se potřebovali dostat z jednoho místa na druhé. Jestliže chtěla babička cestovat na velkou vzdálenost, mohla jet vlakem, ale neměla mnoho důvodů Lillehammer opouštět. Svět namísto toho přicházel k ní. V mládí zažila, jak se v kraji Oppland objevily sériově vyráběné automobily, kola a letadla. Vyprávěla mi, jak ji pradědeček pozval k jezeru Mjøsa, že se spolu podívají na letadlo. Vykládala o tom s takovým zaujetím, až by jeden skoro uvěřil, že se to stalo včera. Obloha už nepatřila jenom ptákům a andělům.

***

Homo sapiens chodil odjakživa. Naše historie se točí kolem chůze už od dob, kdy naši předkové před sedmdesáti tisíci lety opustili východní Afriku. Bipedie, chůze po dvou, položila základ všemu, čím jsme dnes. Náš druh přešel Arábii, po dvou pokračoval k Himálaji a rozšířil se na východ Asie, přes zamrzlou Beringovu úžinu do Ameriky nebo na jih do Austrálie. Někteří došli na západ do Evropy a nakonec až na sever do Norska. Tito první lidé dokázali pěšky urazit velké vzdálenosti, nové lovecké postupy jim umožnily pohybovat se v rozsáhlejších oblastech a mohli toho více zažít. Díky tomuto způsobu života se jejich mozek vyvíjel rychleji než mozek jakýchkoli jiných tvorů. Nejdříve jsme chodili, pak jsme se naučili rozdělávat oheň a připravovat jídlo a poté jsme ovládli jazyk.

Ve vzniklých jazycích se odráží, že život je dlouhá pěší pouť. V sanskrtu, který pochází z Indie a patří k nejstarším zaznamenaným jazykům světa, označoval člověk minulost slovem gata, co už jsme ušli, a budoucnost se nazývá anágata, k čemu jsme ještě nedošli. Slovo gata je jazykově spřízněné s příčestím minulým norského slovesa jít – gått. Přítomnost se v sanskrtu označuje velmi přirozeně jako to, co se stane přímo před námi, pratyutpanna.

***

Nemám spočteno, kolik výšlapů jsem podnikl.

Zažil jsem krátké výlety, absolvoval jsem dlouhé túry. Putoval jsem z měst a do měst. Šel jsem v noci i ve dne, od lásek k přátelům.

Chodil jsem v lesích i po horách, přes ledem pokryté náhorní plošiny a člověkem stvořenou divočinu. Chodil jsem a nudil jsem se, chodil jsem, abych se vyhnul neklidu. Chodil jsem s bolestí i s radostí. Ale bez ohledu na to, kam a proč, jsem pořád chodil. Došel jsem doslova na konec světa.

Výšlapy se od sebe liší, ovšem když se ohlédnu, uvědomím si, že chůze má jednu společnou vlastnost: vnitřní klid. Chůze a klid spolu souvisejí. Klid je abstraktní, chůze konkrétní.

Dokud jsem neměl rodinu, domov a práci, nikdy jsem se nezamýšlel nad tím, proč je tak důležité chodit. Ale děti vyžadují odpovědi: Proč máme chodit, když je rychlejší tam dojet? Také dospělé, se kterými jsem mluvil, někdy zajímalo to samé: Jaký smysl má pomalý pohyb z jednoho místa na druhé?

I kdybychom vy a já šli vedle sebe, vnímali bychom chůzi odlišně. Až doteď jsem lidi přesvědčoval jakýmsi automatickým vysvětlením, takovým, ke kterému se člověk uchyluje, protože je stručné – přímý protiklad k podstatě chůze samotné, která je pomalá: Vysvětloval jsem, že kdo chodí, žije déle. Zlepšuje se mu paměť. Klesá mu krevní tlak. Člověk také méně stoná. Když jsem to ale vyprávěl, pokaždé jsem věděl, že říkám jenom půlku pravdy. Chůze je mnohem víc než nějaký výčet zdravotních přínosů, jaký známe třeba z reklam na vitaminy. Jak tedy vypadá celá pravda?

Proč chodíme? Proč chodím já? Odkud jdu a kam směřuju?

Tyto otázky mi byly záhadou a teď bych je rád trochu prozkoumal. Když si obuju boty a nechám myšlenky volně plynout, jsem si jistý jedním – klást jednu nohu před druhou patří k nejdůležitějším pohybům, které děláme.

Takže pojďme.

II

Chůze dává člověku pocit volnosti. Je to opak starověkého hesla „rychleji, výše a silněji“. Když jdu, vše se pohybuje pomaleji, svět se zdá měkčí a na krátkou chvíli nežiju jen každodenními činnostmi, jako je úklid domácnosti, schůzky a čtení rukopisu. Chůze mi poskytuje svobodu. Názory, očekávání a nálady členů rodiny, kolegů a známých mi připadají na třicet minut či několik hodin nedůležité. Můžu mít pocit, že stojím v centru vlastního života, a hned nato na sebe můžu zapomenout.

Většina lidí se shoduje v tom, že pokud přesun z jednoho místa do druhého trvá namísto čtyř nebo osmi hodin dvě hodiny, člověk šetří čas. Ano, matematicky se to zdá správné, ale já mám opačnou zkušenost: Když zrychlím, čas i rychleji ubíhá. Moje rychlost a čas zrychlují souběžně. Jako by hodina trvala kratší dobu. Když spěchám, sotvakdy něco stihnu.

Když míříte k horám autem a necháváte jezírka, potoky, skály, mech a stromy prosvištět kolem, zkracujete si život. Nevnímáte vítr, vůně, počasí a nepociťujete změny světla. Neodíráte si paty. Všechno splývá.

S tím, jak se zvyšuje tempo, se nezkracuje pouze čas, ale zužuje se také vnímání prostoru. Náhle se ocitnete na úpatí hory. Zmizí prožitek vzdálenosti. Na místě se vám může zdát, že jste hodně viděli. Já o tom pochybuju.

Pokud stejnou cestu urazíte pěšky, namísto půl hodiny vám to zabere den, budete dýchat klidněji, budete naslouchat, ucítíte zem pod nohama a váš den bude zcela jiný. Hora pomalu narůstá a člověk má pocit, jako by se zvětšovalo i jeho okolí.

Poznat vše kolem sebe chce čas. Je to jako budovat přátelství. Jak se blížíte, hora před vámi se pomalu proměňuje, a než k ní nakonec dorazíte, stane se z ní váš dobrý kamarád. Vaše oči, uši, nos, ramena, břicho i vaše nohy s horou hovoří a hora odpovídá. Čas se rozpíná nezávisle na minutách a hodinách.

Právě v tomto tkví to velké tajemství, o které se dělí všichni chodci: Když jdete, je život delší. Chůze prodlužuje okamžiky.

***

Ze dvou či tří variant si neustále vybírám tu jednodušší: tu, která zabere nejméně času. Tu pohodlnější. Teplejší. Přestože vím, že moudřejší je vybrat si tu druhou. Jsou dny, kdy si vybírám cestu nejmenšího odporu od probuzení až po ulehnutí. Někdy to tak dokonce dělám i několik dnů po sobě. Tahle moje slabost mě trápí.

Dobrovolné znepříjemňování vlastního života mě velmi obohatilo. Kam až moje paměť sahá, jakýsi vnitřní čertovský hlásek mi při rozhodování vždycky radil, abych si vybral tu pohodlnější variantu: ujít méně, než jsem si naplánoval, vynechat návštěvu u někoho nemocného a místo toho zajít do kavárny, nevstávat, když bych měl. V životních obdobích, kdy jsem si navykl jezdit autem, je těžké do něj neusednout – je to prostě pohodlné.

Pravidelné a neustálé naslouchání čertovskému hlásku může být jakýmsi únikem z reality – a zpronevěřením se možnostem, které nám život nabízí. Filozof Martin Heidegger poukazoval na to, že takový vnitřní hlas si nás snadno dokáže do jisté míry zotročit. Způsobí, že oběma nohama zapadneme do hlubokého močálu a neschopní pohybu se propadáme. Heidegger rozlišuje mezi takovým životem a mezi vedením vlastního života. Být neznamená pouze být na světě, jako jsou na něm třeba kameny, ale souvisí to s tím, jak člověk žije. Heidegger zdůrazňuje, že abychom byli my lidé svobodní, měli bychom být ochotní vzít na svá bedra břemeno. Pokud se rozhodnete pro cestu nejmenšího odporu, pak budete vždy upřednostňovat tu možnost, se kterou se pojí nejmenší úzkost. Vaše volba je stanovena předem a vy prožijete nejenom nesvobodný, ale také nudný život.

V našich životech se toho tolik točí kolem vysokého tempa. Chůze je pomalá. Právě proto patří rozhodnutí chodit k těm nejradikálnějším v životě.

***

Doporučovat někomu, aby se vydal po nesprávné trase nebo aby se ztratil, zní patrně jako hloupost, ale může to být i dobrá rada. Pamatuju si taková putování.

Na podzim 1987 jsme s přítelkyní přecházeli západní část pohoří Jotunheimen a cestou jsme se vydali na Store Skagastølstind, třetí nejvyšší horu Norska. Přítelkyně byla zdatná horolezkyně a vedla nás vzhůru. Těsně před vrcholem nás překvapil déšť se sněhem a mlha. Po obou stranách padaly dolů strmé svahy. Každý další krok v té mlze představoval nebezpečí a my tam nahoře nakonec museli strávit noc bez stanu a bez spacáku. Poskakovali jsme, boxovali se stíny a snažili se zahřát, ale i tak jsme promrzli na kost. Když si na to vzpomenu dnes, považuju to za náš nejkrásnější společný zážitek. Dramatické okolnosti odlišily takto strávenou noc od řady pohodlně prožitých nocí. Poté, co vyšlo slunce a my si navzájem pomohli dostat se do bezpečí, měli jsme k sobě díky těm hodinám trápení v temnotě blíž.

Vydal jsem se špatnou cestou už tolikrát, až si říkám, zda o tuhle malou nejistotu v životě nějak vnitřně neusiluju. Jestliže používám Google Earth, můžu většinu věcí předvídat. Občas riskuju, že mě bude víc zajímat displej telefonu než moje okolí. Když naopak nechám veškerou elektroniku doma a zvednu zrak, jsem přítomný. Svět mi připadá větší. Poznávám své okolí, město nebo les.

Jak prohlásil můj bratr Gunnar, když jsme se jednou – bylo nám tak osm a jedenáct let – ztratili v lesích Østmarky východně od Osla: „Tady už jsem se ztratil dřív, takže vím, kde jsme.“

***

Je přirozené se domnívat, že nejméně pohybu se z celé společnosti dostává vězňům, ovšem nemusí tomu tak nutně být. Tři čtvrtiny dětí v Anglii chodí ven méně než vězni ve stejné zemi. Každé páté dítě víceméně nechodí ven vůbec a každé deváté dítě nebylo během posledního roku v parku, v lese ani na pláži. Čas tráví doma před obrazovkou. Podle deníku The Guardian mnozí rodiče vědí, že pobyt venku je velmi důležitý, ale nedaří se jim zvyky svých dětí změnit. Když víme, jak je pro člověka přínosné obdivovat měnící se počasí a roční období, faunu a flóru, a když pochopíme, jak důležité je přijít na to, kde je v tom koloběhu naše místo, připadá nám pobyt uvnitř obzvláště nešťastný.

Nedostatečný pobyt v přírodě souvisí v Anglii také s příslušností ke společenské třídě. Podle průzkumu provedeného organizací Wildfowl & Wetlands Trust (WWT) je u anglických dětí z chudých rodin daleko pravděpodobnější, že budou venku trávit méně času, než u jiných dětí.

Ve velkých městech, v nichž panuje výrazná chudoba, se podle mé zkušenosti liší bohatí od chudých tím, že nechodí po ulici. Každou zimu se indické velkoměsto Nové Dillí zahaluje do hustého kašovitého smogu. Koncentrace dýmu, prachových částic a přízemního ozonu způsobuje, že v době, kdy se městské děti s ručníky omotanými kolem tváře vydávají do školy, je ranní slunce sotva vidět. V roce 2015 zemřelo v Indii v důsledku znečištění přibližně milion lidí.

***

Každý den, zhruba sedmdesát pět kroků od vstupních dveří mého domu, procházím kolem dubu. Vybavuju si, jak se strom v průběhu roku mění. V kalném zimním světle před východem slunce se holý strom bez listí podobá třeba nestvůře. Později, v denním světle, vypadá podstatně vlídněji. V jeho koruně, kůře i uvnitř ve dřevě najdeme množství maličkých stanovišť, na kterých si vlastním životem žijí stovky různých druhů hmyzu, hub, lišejníků a mechů.

Na jaře se objevují listy, barvy. Dub – strom, který podle vyprávění pět set let žije a pět set let umírá – se trochu narovná a s každým poryvem větru rozšiřuje do okolí svůj pyl. A přestože to nevidím, vím, že v něm proudí míza.

Když jedu do města autem, většinou si ničeho moc nevšímám. Ve spodní části ulice Pilestredet se doprava pohybuje pomalu, nějaký řidič tu a tam nezaznamená, že naskočila zelená, chodkyně píšící zprávu vstoupí do silnice přímo před mým vozem. Sotva zachytím nějaký výraz tváře. Navíc jsem se přistihl, že v dopravní špičce na ostatní řidiče zahlížím a přemýšlím o nich s opovržením, protože stejně jako já marní svůj čas uvěznění v koloně. Až do dnešního dne jsem během špičky neviděl jediného šťastného řidiče.

V tunelech a na dálnicích se stírají vzdálenosti a rozmanitosti v krajině. Když dorazím na místo, jako bych nic nezažil. Rychlost automobilu ohrožuje možnosti zapamatování. Z rádia se line stejná hudba z žebříčků hitparád a zprávy takřka totožné se zprávami předchozího dne. Při řízení je poslouchám. Zpravodajství se často týká něčeho, čemu nerozumím a co následně hned zapomínám. Sebejisté hlasy něco tvrdí ráno, jiné sebejisté hlasy tvrdí něco jiného v poledne.

V prozaickém textu Procházka popisuje švýcarský spisovatel Robert Walser naši potřebu dostat se z jednoho místa na druhé, aniž člověk cestou cokoli zažije, jako čiré bláznovství: „… nikdy nepochopím, jak může někoho těšit uhánět kolem všech těch výtvorů přírody a lidských rukou, kterými naše krásná země oplývá, jako by ho popadl amok a musel se někam řítit, aby nepropadl zoufalství.“

V létě hýří horní strany dubových listů nespočtem odstínů tmavě zelené, zatímco ty spodní jsou světlejší, takřka modrozelené. Květy jsou tak nepatrné, že je musím hledat a zahlédnu je teprve, když jsem zcela blízko.

Jako by nám dub vyprávěl, že se nikdy nesmíme zapomenout dívat.

***

Jedna z mých prvních dětských vzpomínek se váže k situaci, kdy jsme s otcem vyrazili roznášet nějaké letáky po čtvrti Nordstrand, ve které jsme žili. Otec byl aktivní v komunální politice. Ten večer jsme vhazovali letáky do několika set schránek. Stejnou trasou, kterou jsme obcházeli, jsem dříve projížděl tramvají, ale jakmile jsem ji teď zdolával pěšky, hned se mi zdála delší. Vzpomínám si, jak mě pak bolela kolena. Svět mi připadal o tolik větší, když jsem každý metr urazil po svých a nesledoval ho jenom zpoza okna tramvaje. Nově jsem pocítil, že moje tělo, okolí a fantazie patří k sobě. Pořád dokážu snít o tom, že vyrazím pěšky někam daleko, ale toho večera jsem trochu pochopil, jak spolu souvisí vzdálenost a únava.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Radost z chůze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.