Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c. – editor

FYZIKÁLNÍ LÉČEBNÉ METODY PRO PRAXI

Kolektiv autorů:
Mgr. Martin Brach, prof. MUDr. Ivan Dylevský, DrSc., Mgr. Simona Hájková, Ph.D., Mgr. Václava Hušková, MUDr. Jiří Jeřábek, CSc., MUDr. Miroslav Malay, Ph.D., MUDr. Ljiljana Marič, MUDr. Jindřich Maršík, MBA, prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c., MUDr. Jiří Nedělka, MUDr. Tomáš Nedělka, Ph.D., doc. PhDr. et Ing. Jaroslav Průcha, CSc., Ph.D., Ing. Aleš Příhoda, MUDr. Michaela Tomanová, Ph.D., MBA, Mgr. Josef Urban

Recenzenti: MUDr. Petr Kolář, Ph.D., PhDr. Marek Zeman, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Photo © depositphotos.com 2019

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 7449. publikaci
Odpovědný redaktor Mgr. Helena Vorlová
Sazba a zlom Josef Lutka
Obrázky dodali autoři.
Počet stran 200
1. vydání, Praha 2019

Tiskárna v Ráji s.r.o., Pardubice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1098-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1097-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0478-9 (print)

Autorský kolektiv

Mgr. Martin BRACH, asistent katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, fyzioterapeut Ústřední vojenské nemocnice – Vojenské fakultní nemocnice v Praze

Prof. MUDr. Ivan DYLEVSKÝ, DrSc., profesor anatomie, histologie a embryologie, děkan Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a emeritní přednosta Anatomického ústavu 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Simona HÁJKOVÁ, Ph.D., externí vyučující katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

Mgr. Václava HUŠKOVÁ, asistentka katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

MUDr. Jiří JEŘÁBEK, CSc., lékař Rehabilitačního ústavu Kladruby a externí učitel katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

MUDr. Miroslav MALAY, Ph.D., vedoucí katedry fyzioterapie Fakulty zdravotnictví Trenčianské univerzity Alexandra Dubčeka v Trenčíně, vedoucí lékař Fyziatricko-rehabilitačního oddělení Polikliniky ministerstva obrany Slovenské republiky v Trenčíně, detašovaného pracoviště Ústřední vojenské nemocnice Slovenského národního povstání v Ružomberoku

MUDr. Ljiljana MARIČ, ředitelka úseku léčebné péče Léčebné lázně Bohdaneč, externí vyučující katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

MUDr. Jindřich MARŠÍK, MBA, primář Lázeňského hotelu Radium Palace, hlavní lékař léčebných lázní Jáchymov, a.s. po metodické stránce

Prof. MUDr. Leoš NAVRÁTIL, CSc., MBA, dr. h. c., vedoucí katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

MUDr. Jiří NEDĚLKA, asistent katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, vedoucí lékař ambulantního rehabilitačního oddělení v Praze-Řepy

MUDr. Tomáš NEDĚLKA, Ph.D., odborný asistent katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, lékař se specializací Neurologické kliniky dospělých 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Motol v Praze

Doc. PhDr. et Ing. Jaroslav PRŮCHA, CSc., Ph.D., akademický pracovník Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Ing. Aleš PŘÍHODA, asistent katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze, fyzioterapeut kliniky THERAP TILIA v Praze

MUDr. Michaela TOMANOVÁ, Ph.D., MBA, dříve primářka Rehabilitačního ústavu v Brandýse nad Orlicí, nyní odborná lékařka Centra pohybové medicíny Pavla Koláře v Praze, externí vyučující katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

Mgr. Josef URBAN, odborný asistent katedry fyzioterapie Fakulty tělesné kultury Univerzity Palackého v Olomouci

Poněkud nekonvenční úvod

Ročně prý přibývají dva exobity informací (Exobit, také exit, Ei = 10^18 bitů). Má ještě cenu číst?

Existuje rozsáhlý koncept tzv. creative reading. Primárním cílem tvůrčího čtení není pouhé získávání informací, ale především zjištění záměru autora a práce s jeho záměrem. Výběr a zpracování informací jsou v exobitovém světě vždy marná a nutně neúplná činnost. Je proto vhodné ponechat tuto sisyfovskou práci na autorovi. Příjemci, čtenáři nebo studentovi, má být určen autorský záměr, tedy způsob myšlení, výběr informací a jejich třídění. Případnému čtenáři těchto řádků přenechávám na laskavém zvážení, kolik našich učebnic, monografií a nejrozmanitějších textů tyto zásady naplňuje.

Čtení a učení je asi poslední tvůrčí činnost, která nám zbývá. V době kdy množství informací vytváří mlhu, ve které se nedá nic podstatného najít, by se asi mělo začít s výukou kreativního čtení a s nácvikem schopnosti rychle rozpoznat záměr (nebo jeho absenci) ve čteném textu, a co nejrychleji tak rozptylovat kouř faktoidů, který nás dusí a zaplevelují specifické prostředky vzdělávání – učebnice.

Je zde ještě ale další problém.

Autor každého textu v něm zároveň kóduje nebo nekóduje svého budoucího čtenáře. Pokud to neudělá nebo není schopen to udělat, text je například banální, nepřehledný, nesrozumitelný, nepřínosný, zmizí autorský nezáměr v černé informační díře. Většina odborných textů (97 %) není nikdy čtena. Učebnice jsou na tom sice o poznání lépe, ale není to dáno jejich kvalitou. Jsou povinnou četbou. Možná, že tato tristní zjištění nejsou jen důsledkem nezvladatelného množství informací, neinformací a desinformací, ale snad má na této situaci i podíl nedostatečně nebo špatně formulovaný autorský záměr a z něj vycházející model čtenáře – u učebnic studenta.

Problém není pouze v tom, že vycházejí knihy, učebnice a časopisy, které nikdo nečte. Lidské společenství, lidské komunity včetně odborných (profesních) komunit, formuje jazyková (textová) komunikace. Jedině tam, kde budou lidé schopni vybírat z nekonečného množství informací autorské záměry a pracovat s nimi a jen s nimi, vznikne globální společnost. Jinde se rozpadne.

Přeji čtenářům, aby autorský záměr v každém publikovaném textu i učebnici nalezli.

V učebnici věnované fyzioterapeutickým technikám a dovednostem je vyjádřen záměr nejhumánnější – přinést poznatky, které přežily chaos doby, rádoby vědecké léčebné postupy a tvoří pro většinu lidí i společnost jako celek, dostupné léčebné prostředky. Úvod by měl obsahovat i nějaké poslání. Za tisíciletí, ve kterých se vyvíjely fyzioterapeutické léčebné a regenerační postupy, bylo moudrostí řečeno mnoho. Snad až příliš.

Dostáváte do ruky učební text, pak vám tedy přeji: „Neberte vzdělávání jen jako nutnost učit se skutečnosti, čísla, postupy. Důležitější je pochopit svět. Svět bolesti, nemoci, utrpení, neštěstí, ale i svět nápravy, úlevy a pochopení…“

prof. MUDr. Ivan Dylevský, DrSc.
děkan Fakulty biomedicínského inženýrství
Českého vysokého učení technického v Praze

Několik slov úvodem

Využívání nejrůznějších forem energie má v léčbě pohybového aparátu dlouholetou tradici, jak dokumentuje i úvodní kapitola následujícího textu.

Energie je sice jen jednou veličinou, ale má rozdílné formy projevu, a tím i odlišné působení na organizmus. Energie je schopnost hmoty konat práci. Základním zákonem, který pro všechny typy energii platí, je zákon o jejím zachování. Energii není možné vyrobit ani zničit, můžeme ji pouze změnit na jiný druh energie. Veškeré změny, které se v přírodě vyskytují, znamenají, že pokud někde energie přibyde, jinde se to samé množství energie zmenší. Materiální svět je neustálým procesem energetické proměny.

Prakticky všechny energetické formy využíváme jak v manuálních metodách, tak ve fyzikální terapii, která našla uplatnění jak ve fyzioterapii, tak i v balneologii nebo klimatologii. S odpovídající přístrojovou technikou se setkáváme nejen v ambulancích, v nemocnicích, v lázeňských domech, ve sportovních klubech, ale i v estetické medicíně a v psychiatrii.

Zdroje pro fyzikální terapii jsou jak přírodní (sluneční záření, radioaktivní záření, klimatické vlivy), tak umělé, které jsou zdrojem elektrické, elektromagnetické, akustické, termické a mechanické energie. Zdrojem energie může být i lidská síla (masáže).

Z fyziologického hlediska je účinek energetického působení reakcí organizmu na podnět, jehož cílem je aktivace funkcí organizmu a docílení harmonizovaného stavu. Aby tohoto stavu bylo dosaženo, je na lékaři nebo fyzioterapeutovi, aby zvolil vhodný zdroj energie pro danou zdravotní indikaci, jeho odpovídající intenzitu, délku léčby, interval mezi jednotlivými procedurami a bral zřetel také na možné kontraindikace fyzikální léčby. V taktice vhodné léčby je řada rozporů a názory jednotlivých odborníků se mnohdy liší. Zejména pro začátečníky je situace často nepřehledná, a to jak v klíčových otázkách vhodné indikace, nebo naopak zásadní kontraindikace. Situaci ještě více komplikuje dynamicky se rozvíjející technika nabízející přístroje se stále širším spektrem fyzikálních parametrů a zdokonaluje se robotická rehabilitace. Objevují se stále nové možnosti výpočetní techniky.

Fyzikální terapie je součástí komplexní terapie a nemůže být proto chápána jako klíčový léčebný prostředek. Hraje ale důležitou psychoterapeutickou roli. Převážnou většinou nemocných je přijímána pozitivně a je oblíbená. Nemalou roli přitom hraje prostředí, ve kterém je aplikována, a empatický přístup ošetřujícího personálu.

Cílem předloženého textu je seznámit čtenáře se základy fyzikální terapie, s jejími formami, s vhodnými fyzikálními parametry, s možnými indikacemi a upozornit na kontraindikace. Nemá za cíl úplně vyčerpat danou problematiku, proto odkazujeme na další literaturu.

Poděkování celého autorského kolektivu patří oponentům za jejich kritické podněty, které pomohly ke zkvalitnění textu, a všem pracovníkům zdravotnické redakce nakladatelství Grada Publishing.

prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c.
srpen 2019

1Stručná historie fyzikálních léčebných metod

Historie fyzioterapie (latinsky physiotherapia) je delší než 7000 let. Ale samotný výraz fyzioterapie se objevuje v odborné literatuře teprve v 19. století (francouzsky physiothérapie; rusky физиотерапия; německy die Physiotherapie; anglicky physiotherapy). Pořadí jazyků není náhodné, vychází z počtu publikací v daných jazycích. Smyslem této úvodní kapitoly je přiblížit čtenáři alespoň některé klíčové momenty v průběhu dějin.

Na samotném začátku fyzioterapie stály dvě metody: hydroterapie a mechanoterapie. Těžko posoudit, která byla první.

1.1Hydroterapie a balneoterapie

Pravděpodobně hydroterapie, protože podle archeologických vykopávek si již před 20 000 lety lidé léčili bolesti kloubů způsobené artrotickými změnami v teplých pramenech u dnešních Krapinských Teplic v Chorvatsku. Právě oblasti Středozemního a Rudého moře lze považovat za kolébku balneoterapie. Často byla spojena s náboženskými úkony. Jejím smyslem byla očista a nabytí čerstvé síly. Pozůstatky lázní nacházíme v Indii, Íránu, v Sýrii a pochopitelně v Egyptě.

Historie Jeruzaléma je delší než 6000 let. Koupel v Jordánu už v době předkřesťanské měla očistný a léčivý význam. Budovány byly umělé rybníky a skalní cisterny. Palestinci využívali v té době termální vody u jezera Tiberias (obr. 1.1) a později také Římané.

Obr. 1.1 Antické vykopávky v Tiberias-Hammat (https://touristinisrael.wordpress.com/2016/08/21/tiberias-hammat-hot-springs/#jp-carousel-5129)

Kulturu vodoléčby převzaly antické civilizace, Řekové a Římané. Jejím propagátorem byl Hippokratés z Kósu (460–377 př. n. l.). Hippokratés pocházel z jižních Sporad, z ostrovů při jihozápadním pobřeží Malé Asie, z lékařské rodiny, odvozující svůj původ od Asklépia, řeckého léčitele, který měl žít ve 13. století př. n. l. Hippokratés inicioval systém léčení vycházející z mnohaletých zkušeností, ale přizpůsobený novým poznatkům. Navrhl nejstarší nemocnici světa Asklepieion (obr. 1.2). Řekové milovali polévání a sprchování. Znali parní a horkovzdušné lázně. V bohatých domech bylo zvykem nabídnout návštěvníkovi lázeň a poté byl natírán vonnými oleji. Pro nejbohatší byly zakládány i lázně.

Obr. 1.2 Nejstarší nemocnice světa Asklepieion (https://www.google.cz/search?q=asklepieion&source=lnms&tbm=isch&sa=X&ved=0ahUKEwjEr76r1OzZAhUTiaYKHdAdCzAQ_AUICigB&biw=1920&bih=954#imgdii=2fvCK6v7XbPsmM:&imgrc=mDoNztnyRMoJzM)

Lázeňství přivedli na svou dobu k dokonalosti Římané. Zpočátku se Římané koupali v Tibeře na Martově poli. Rozvoj města založeného podle bájí 753 př. n. l. vyžadoval zřízení kanalizace (cloaca publica), která ústila v Tibeře. Tím došlo k jejímu znečištění a nutnosti zřizovat lázně jak veřejné, tak soukromé. Zpočátku byly skromné, voda v nich byla studená. Navíc jich byl nedostatek a jejich rozvoj umožnilo teprve vybudování veřejných vodovodů (aquaeductus). Nejstarším římským akvaduktem byl Aqua Appia dlouhý 16 km a 445 m. Postavit jej nechal v roce 312 př. n. l. Appius Claudius Caecus.

O století později zásluhou řeckých lékařů, otroků, začínají Římané nacházet oblibu v teplé vodě. Klasická koupel umožňovala čtyři procedury: horkovzdušnou lázeň, tepelnou koupel, studenou lázeň, suché odrhnutí. Později přibyla horká potní lázeň. Malou revolucí byl vynález centrálního topení v 80. roce př. n. l. To umožňovalo rozvoj lázní v dobytých koloniích s chladnějším podnebím (např. Trevír v Německu). V době největšího rozkvětu bylo v Římě minimálně 13 velkých veřejných a na 800 soukromých lázní, mnohé se těšily nebývalému luxusu (obr. 1.3). Lázně nebyly jen místem očisty, ale znamenaly společenské centrum s dosahem do politického a obchodního života. Většina vnitřních interiérů byla obložena mramorem, kamenné vany byly z jediného kusu nerostu. Svobodný Říman mohl strávit v lázních celý den. Nacházely se v nich různé obchody, návštěvníci měli k dispozici baziliku či knihovny. Sloužily i k sexuálním hrátkám.

Obr. 1.3 Caracallovy lázně (https://magazin.travelportal.cz/2016/03/11/caracallovy-lazne/)

Již staří Římané vytvořili klasifikaci minerálních pramenů, znali jejich indikace. Rovněž balneotechnika byla již pokročilá. V lázních měli klienti k dispozici sprchy, koupele, inhalace, potní lázně, nakuřování. Lázeňská místa měla podobný charakter, jaký známe dnes. Byly zde obchody, hotely, místa pro rozptýlení. Důležitou roli hrály lázně u vojsk pro udržení hygieny. Jejich stopy nacházíme i u Trenčína (Slovenská republika), kde Římané měli v 1. a 2. století vojenský tábor.

Rozšiřující se křesťanská ideologie po zániku Západořímské říše v 5. století, jejíž mnozí hlasatelé brojili proti lázním jako místu neřesti a smilstva, vedla k jejich postupnému zániku. Další pohromou pro jejich existenci bylo stěhování národů. K jejich zániku došlo za necelých 200 let.

Poznatky Římanů převzali Arabové a Turci. Tyto národy upřednostňovaly potní procedury v horkém vzduchu nebo v parní komoře doplněné o masáže. Nádherné lázně bývaly v Persii, ale také v Budě. Mezi slovanskými kmeny byly rozšířeny zejména ruské parní lázně.

Reminiscenci lázní zaznamenáváme na přelomu 11. až 12. století v Pyrenejích. Zajímavostí je, že v té době jsou majetkem katolických klášterů. Rozvoj lázní byl postupný, jejich největší oblibu pozorujeme ve 14. až 15. století. Je pozoruhodné, že v té době neexistovala žádná ostýchavost, společně se koupali muži, ženy a děti, chudí i bohatí. S rozvojem balneoterapie se rozvíjí dietetika, pochopitelně v jiném pojetí, než ji přijímáme dnes.

Lázně poskytují v té době očistné koupele spojené se zábavou i nejvyšší šlechtě včetně vladařů. V Praze byly veřejné lázně hlavně na pravém břehu Vltavy od Podskalí k židovským lázním tehdejší čtvrtě Josefov. Kdo by neznal příběh krásné Zuzany, lazebnice z Karlových lázní a císaře Václava IV. Lucemburského (obr. 1.4).

Obr. 1.4 Lazebnice z bible Václava IV. (https://www.novinky.cz/kultura/324038-skandal-nebo-umeni-polonahe-lazebnice-v-bibli-vaclava-iv.html)

Je zajímavé, že úpadek vodoléčby pozorujeme v době, ve které bychom to snad nejméně očekávali, v období renesance. Kromě obav z mravopočestnosti k tomu přispěly opakovaně se šířící epidemie moru. Tělesnou čistotu vystřídaly pudry a voňavky.

O návrat vodoléčby se nejvíce zasloužil John Floyer (1649–1714), anglický lékař působící v městě Lichfield. Doporučoval jen studenou vodu. Obrat k vodoléčbě a balneoterapii pozorujeme teprve v průběhu 18. století, kdy se sice nadále dbá na cudnost, na druhé straně se ale vrací staré léčebné metody. Oblibě se těší minerální vody, více se dbá na správné stravování. V Čechách zažívají reminiscenci zejména lázně na severu Čech.

Čtenáři vědí, že 19. století je stoletím páry, a tedy i železnice. Snazší a pohodlnější cestování vedlo k budování dalších lázeňských míst, opírající se zejména o vodoléčbu. Výjimkou již není ani návštěva mořských lázní. Ve druhé polovině tohoto století se objevují první vědecké práce věnované balneologii a hydroterapii, jsou zakládány odborné lékařské společnosti. Rozvoj přírodních věd umožnil pevný vědecký základ tohoto oboru. Nejvíce byla ceněna francouzská škola, zajímavé terapeutické výsledky měli i lékaři v Anglii či v Německu.

V první polovině 19. století pozorujeme zajímavý fenomén, kdy se vodoléčby zmocnili laici. Vinzenze Priessnitze (1799–1851), který pocházel z rodiny chalupníka, považujeme za zakladatele přírodního léčitelství. Působil v Gräfenberku (dnes Lázně Jeseník) ve slezské části Jeseníků. Prosazoval léčbu prací, čerstvým vzduchem a čistou horskou vodou. Položil základy hydroterapie. Považujeme ho za zakladatele výše zmíněných lázní. Legenda říká, že k léčení vodou jej inspirovala zraněná srna, kterou jako dítě pozoroval, jak si chodí omývat ránu do pramene až do úplného vyléčení. Ve 14 letech mu při svážení dřeva skříply otěže ruku, bolest následně tišil mokrými zábaly. V 16 letech utrpěl těžký úraz, když mu hrudník přejel povoz tažený splašenými koňmi. Priessnitz se vyléčil sám pomocí studených obkladů a vody, zlomená žebra si rovnal o opěradlo židle. Tento úspěch ho přivedl k nápadu léčit zvířata sousedů a později samotné sousedy. Pověst o jeho schopnostech se rozšířila tak, že začali přicházet i významné osobnosti nejen ze Slezska, ale z celého Rakouského mocnářství (obr. 1.5). V roce 1822 přestavěl rodný dům ve zděnou budovu s patrem (obr. 1.6). V přízemí umístil necky, a tak vznikl první vodoléčebný ústav na světě (obr. 1.7). Kromě využívání studené vody k zábalům, omývání a koupání využíval potní kůru a pracovní terapii.

Obr. 1.5 Počátky léčby v Gräfenberku (https://www.taringa.net/posts/salud-bienestar/9264947/Vincenz-Priessnitz-fundador-de-la-hidroterapia.html)

Obr. 1.6 Rodný dům Vinzenze Priessnitze, posléze jím přestavěný lázeňský dům, dnes muzeum (http://www.fotohistorie.cz/Olomoucky/Jesenik/Lazne_Jesenik/Lazne_Jesenik_-_rodny_dum/Default.aspx)

Obr. 1.7 Priessnitzův vodoléčebný ústav (http://www.kamkam.eu/clanok/212/odkaz-vincenza-priessnitza-zaradili-do-zoznamu-ludovej-kultury)

Priessnitz se pochopitelně dostával do konfliktu s místními lékaři a ranhojiči, kteří na něj podali stížnost. Vadilo jim, že laik léčí zadarmo a úspěšně. Priessnitzovi byl časem povolen provoz malého lázeňského zařízení se dvěma vanami, které smělo hostit pouze místní obyvatele, a to pod dohledem lékařů. Oficiální lázně vznikly v roce 1837, kdy získal potvrzení císařské komise, ačkoliv neměl lékařské vzdělání. Komise prohlásila jeho vodoléčbu za „nový pozoruhodný jev v oblasti zdravotnictví“. V lázních se tou dobou léčilo až 1500 pacientů ročně a sjížděli se sem lékaři z celé Evropy, aby studovali Priessnitzovy léčebné metody.

Priessnitz získal řadu následovníků. Jedním z nich byl i Sebastian Kneipp (1821 až 1897), kněz a léčitel z bavorského města Wörshofen, který rovněž využíval vodu jako základ přírodní léčby. Oproti Priessnitzovi, který byl pravděpodobně negramotný, své léčebné metody publikoval a jeho knihy byly přeloženy do mnoha jazyků včetně češtiny, a tím metody „knajpování“ byly populární i v Čechách.

Ve druhé polovině 19. století roste počet lékařů, kteří využívají poznatků léčitelů ve své odborné práci, opírají se o vědecké poznatky. V tomto směru si zachovávají prioritu Francouzi, zatímco v Německu stále převažují takzvaní „Naturarzt“, resp. „Wasswerarzt“, kteří útočí na lékařský stav a své metody vydávají za ty jedině správné.

Je na místě zde připomenout jméno profesora vídeňské univerzity, rodáka z Josefova (dnes součást města Jaroměře), Wilhelma Winternitza (1835–1917) (obr. 1.8). V roce 1881 zpracoval kapitolu hydroterapie do třísvazkové učebnice „Handbuch der allgemeinen Therapie“, jejímž editorem byl profesor mnichovské univerzity Hugo Wilhelm von Ziemssen. Winternitz rovněž založil a editoval „Listy pro klinickou hydroterapii“.

Obr. 1.8 Wilhelm Winternitz (https://austria-forum.org/af/AEIOU/Winternitz%2C_Wilhelm)

Prvním českým lékařem, který opřel vodoléčbu o vědecké základy, byl doc. MUDr. Antonín Šlechta (1810–1886), lázeňský lékař v Sedmihorkách, který založil vodoléčebný ústav vycházející ze zkušeností Priessnitze. Druhým byl doc. MUDr. Jan Špott (1813 až 1888), který na základě znalostí z Gräfenberku založil s MUDr. Amerlingem nemocnici pro přírodní léčení v Praze a sám přednášel na lékařské fakultě Univerzity Karlovy nauku o vodoléčbě a tělocviku. Čtenáře určitě zaujme, že jeden rok měl tyto přednášky v neděli mezi 7. až 8. hodinou ranní.

Významnou osobností české balneologie, která se zaměřila na využití minerálních vod ve vodoléčbě, byl na přelomu 19. a 20. století doc. MUDr. Vladislav Mladějovský (1866–1935). V roce 1907 vydal první česky psanou učebnici balneologie a hydroterapie. Po roce 1918 založil Ústav pro fyzikální léčbu při Karlově univerzitě, odbornou společnost a začal vydávat odborný věstník.

První světová válka (1914–1918) přinesla řadu zraněných, kteří vyžadovali dlouhodobou rehabilitaci po ztrátě končetiny či končetin tak, aby následně byli schopni se sami o sebe postarat. Některá zranění však v této době vedla k nezbytnosti doživotní péče o válečné invalidy. Stát tak byl nucen zajistit odpovídající množství rehabilitačních a pečovatelských ústavů i zdravotního personálu, který by byl schopen tuto péči zajistit.

Z meziválečného období je třeba připomenout dva významné odborníky – prof. MUDr. Eduarda Cmunta (1878–1967), vedoucího fyziatrického oddělení II. interní kliniky Lékařské fakulty Univerzity Karlovy a prof. MUDr. Františka Lenocha, DrSc. (1898–1970), který habilitoval v roce 1934 v oboru balneologie.

Z poválečných odborníků je nutné připomenout prof. MUDr. Karla Přerovského, DrSc. (1897–1975), jednoho ze zakladatelů a ředitelů Výzkumného ústavu balneologického, prof. MUDr. Josefa Ipsera, DrSc. (1900–1978) a prof. MUDr. Jaroslava Bendu, DrSc. (1925–2015), který vedl Výzkumný ústav balneologický v Mariánských Lázních v letech 1968–1995. Byl expertem pro otázky balneologie pro Světovou zdravotnickou organizaci (WHO), založil odborné časopisy Balneologia Bohemica a Balneologické listy. Konečně je nutné zmínit i doc. MUDr. Dobroslavu Jandovou, autorku poslední učebnice „Balneologie“.

1.2Mechanoterapie, manuální terapie

Termín masáž byl sice převzat z francouzštiny, ale nejstarší písemné zmínky o masáži pochází již z Egypta a Číny. Egyptský „Ebersův papyrus“ z roku 1550 př. n. l. (obr. 1.9) je 20 metrů dlouhý a obsahuje 110 stránek. Přitom je považován za kopii textu ještě staršího. Jsou do něho vloženy údaje a vědomosti tehdejší medicíny. Masáž je uváděna jako jeden z možných léčebných prostředků, zejména při psychických chorobách.

Obr. 1.9 Ebersův papyrus (https://cs.wikipedia.org/wiki/Ebers%C5%Afv_papyrus#/media/File:Pebers_c41-bc.jpg)

V Číně je nejstarší literární památkou tohoto druhu „Nei Ťing Su Wen“. V ní je doporučena dechová gymnastika jako účinná léčebná kúra. Rovněž v indickém spise „Ajurvéd“, který byl napsán kolem roku 1800 př. n. l., je mezi léčebnými procedurami uváděna masáž. Masáž byla známa i v Japonsku. V asyrském městě Ninive v paláci krále Sanheriba (žil v 7. století př. n. l.) byla nalezena alabastrová váza, na níž je znázorněna masáž. Od Egypťanů převzali masáž Židé, kteří ji ritualizovali do formy obřadu.

Hippokratés popisuje léčebný účinek masáže při onemocnění kloubů a páteře. Doporučoval různé typy masáží. Masáž nebyla pouhým léčebným úkonem, používali ji také zápasníci a sportovci. Prováděli ji profesionální maséři, proto se vyučovala v „Gymnasionech“ (obdoba našich středních sportovních škol) (obr. 1.10). Od Řeků převzali masáž Římané. Nejslavnější z římských lékařů Claudius Galenos, známý spíše jako Galén (129–215), lékař školy gladiátorů, byl prvním, který cílevědomě použil masáže jako součást tělesné výchovy. Soustavnou masáží a vhodným tréninkem dokázal zesílit svaly a připravit tak atlety na vysoké výkony.

Obr. 1.10 Výuka masáže v „Gymnasionu“

Jak jsme již uvedli výše, rozpad Západořímské říše (je spojován s datem 4. září 476) znamenal zejména v Evropě významný úpadek mnohých civilizačních výdobytků, lékařské vědy v obory pečující o tělo nevyjímaje. Pouze Arabové navázali na poznatky z antického světa. Nejslavnějším představitelem arabské vědy tohoto období byl tádžický lékař, polyhistor, básník, filozof, matematik, astronom a státník v jedné osobě Abú‘Alí al-Ḥusajn ibn‘Abd Alláh ibn Al-Hasan ibn Ali ibn Síná, kterého známe pod polatinštělou zkomoleninou Avicenna (980–1037). Medicínu se naučil od křesťanského lékaře, studoval ji z děl Hippokrata a Galéna. Ze 450 prací, o kterých se ví, že byl jejich autorem, přežilo okolo 240, včetně 150 o filozofii a 40 o medicíně. Z jeho děl vyniká „Al-Kánún fi ttibb“ (Kánon medicíny/Canon Medicinae), který je datován kolem roku 1030 a je rozdělen do pěti knih (obr. 1.11). Avicenna píše, že cílem masáže je urychlit odplavení látek, které způsobují únavu a bolest ze svalů. Na rozdíl od Řeků, kteří masírovali výhradně rukama, používali Arabové i nohy a měli i některé, pro nás nezvyklé, hmaty.

Obr. 1.11 Masáž vyobrazená v Kánonu medicíny (http://www.muslimheritage.com/article/ibn-sinas-canon-medicine)

Od Arabů převzali masáž Turci, Peršané, kavkazské a středoasijské národy.

V období středověku, ve kterém převládala teologie a duchovní spása člověka nad poznatky v lékařství a nad péčí o tělesnou kulturu, jsou znalosti v mechanoterapii zavrženy. Úroveň lázeňství rychle mizí a masáž, pokud se v lázních ještě provádí, není již chápána jako léčebná procedura. Vždyť jenom obnažování, natož pak dotýkání se obnaženého těla, je považováno za nemravnost. Masáž byla zavržena i oficiální medicínou. Lékař často vyšetřil pacienta, aniž by se ho dotkl! Svou roli zde hrál i strach před možnou infekcí nebo před cizopasníky.

Tuto skutečnost však není možné zobecňovat. Je známá úspěšná rehabilitace císaře Karla IV. Lucemburského (1316–1378) po závažném úrazu krční páteře při pádu z koně při rytířském souboji v roce 1350 (obr. 1.12). Karel IV. zůstal po tomto úrazu zcela ochrnutý (nejednalo se pouze o úraz páteře, ale i spodní čelisti a dalších částí lebky). Umění lékařů té doby lze i dnes, s moderními poznatky, obdivovat. Třebaže důsledky úrazu byly patrné, pohybově nebyl panovník výrazně omezen.

Obr. 1.12 RTG snímek krční páteře Karla IV. pořízený v roce 1977 svědčící o prožitém úrazu (z archivu Emanuela Vlčka)

K renesanci lékařství, tělesné výchovy a masáže dochází teprve v 16. století. V této době lékaři objevují antická díla svých předchůdců a mnohé poznatky získávají prostřednictvím arabských učenců. Díky prvním pitvám se rozvíjí anatomie, dochází k renesanci tělesné kultury, zlepšuje se hygiena. Francouzský královský chirurg s bohatými válečnými zkušenostmi Ambroise Paré (1509–1590) se mimo jiné zabýval konstrukcí končetinových a očních protéz. V jednom ze svých děl doporučuje masáž při kloubních onemocněních (obr. 1.13).

Obr. 1.13 Obrázek masáže ve stěžejním díle Ambroise Paré (https://www.museeprotestant.org/en/notice/ambroise-pare-1509-1590-2/)

Profesor Giovanni Alfonso Borelli (1608 až 1679), italský přírodovědec a fyziolog, ve své knize „O pohybu živočichů“ pojednává o fyziologii pohybu, o smršťování svalů a správně posuzuje roli dlouhých kostí, které jako páky přenášejí pohyby. Všímá si vlivu nervů na svalovou činnost a snaží se vysvětlit podstatu svalových bolestí, které lze zmírnit masáží (obr. 1.14). Je považován za otce biomechaniky.

Obr. 1.14 Stěžejní dílo Giovanni Alfonso Borelli (https://en.wikipedia.org/wiki/Giovanni_Alfonso_Borelli#/media/File:Borelli_-_Motu_Animalium.jpg)

Profesorovi univerzit v Padově, Boloni a ve Florencii Girolamu Mercuriale (1530–1606) se dostalo toho nejlepšího vzdělání právě na těchto univerzitách. Poznatky získané studiem klasické a lékařské řecké a římské literatury využíval ve své lékařské a vědecké práci. Z ní čerpal zkušenosti, které mu dovolovaly poznat správné dietní zásady, význam cvičení a hygieny, možnosti přírodních léčebných metod. Dokázal vysvětlit principy fyzikální léčby. Ve svém vynikajícím díle „De Arte de syn Gymnastica“, vydaném v roce 1569 v Benátkách (obr. 1.15), shromáždil dostupné znalosti o masáži a léčebné gymnastice. Text doprovodil řadou kreseb.

Obr. 1.15 Ukázka spojení gymnastiky a masáže ve stěžejním díle Girolama Mercuriale „De Arte de syn Gymnastica“ (http://www.polisportivaviareggio.com/p/chi-era-girolamo-mercuriali.html)

Teprve v 19. století se zrodila moderně pojatá masáž. Zásluhu na tom měl rodák z jihošvédské Ljungby Pehr Henrik Ling (1776–1839) (obr. 1.16). Několik let prožil v cizině a po návratu do Švédska působil jako tělovýchovný instruktor na Vojenské akademii v Carlsbergu, kde zužitkoval své poznatky z významu pravidelného tělesného cvičení a o gymnastice získané v zahraničí. V roce 1813 založil ve Stockholmu Centrální institut pro výcvik gymnastických instruktorů. V roce 1835 byl jmenován profesorem a členem Švédské akademie. Vyvinul systém integrované manuální terapie, kombinující fyzický trénink a gymnastické postupy se znalostí anatomie, fyziologie a patologie.

Obr. 1.16 Pehr Henrik Ling (https://en.wikipedia.org/wiki/Pehr_Henrik_Ling#/media/File:Pehr_Henrik_Ling.jpg)

Za významného představitele mechanoterapie druhé poloviny 19. století považujeme rusko-německého lékaře, absolventa medicíny v St. Petersburg Izraila (Isidora) Wieniaminowicze Zabłudowskeho (1851–1906) (obr. 1.17), vojenského lékaře v pluku kozáků. Později se stal profesorem lékařské fakulty Univerzity Friedricha Wilhelma v Berlíně. Vypracoval vlastní metodiku masáží, které popsal ve více než 100 publikacích, vyškolil mnoho světově proslulých masérů.

Obr. 1.17 Izrail Wieniaminowicz Zabłudowski (https://pl.wikipedia.org/wiki/Isidor_Zabludowski#/media/File:Isidor_Zabludowski.jpg)

Základy sportovní masáže položily severské národy. Švédskou a finskou masáž si osvojili američtí atleti při olympijských hrách v roce 1900, kteří metodiku přepracovali a na 5. letní olympiádě ve Stockholmu v roce 1912 se rozšířila zpět mezi sportovci v Evropě.

První pojednání o masáži v češtině vydal v roce 1906 vysokoškolský učitel, chirurg, ortoped MUDr. Vítězslav Chlumský (1867–1943). Ten v roce 1925 založil Československou společnost ortopedickou. Do historie vstoupil mimo jiné svým dezinfekčním roztokem, který se používá do dnešních dnů – Chlumského roztok. Ve třicátých letech 20. století zavedl v Československu masáž podle Zabludowského školy již výše zmíněný prof. MUDr. Edvard Cmunt jako tzv. klasickou masáž. Z ní postupem času vycházely další typy masáží, které se mezi sebou výrazně lišily pojetím a technikou provádění. Veškeré úsilí rozšířit sportovní masáž mezi sportovce se však nesetkalo s předpokládaným úspěchem. Jediným výsledkem bylo vydání učebnice „Sportovní masáž“, kterou napsal prof. MUDr. Miroslav Jaroš, DrSc. (1897–1970), pozdější přednosta I. ortopedické kliniky Fakulty všeobecného lékařství Univerzity Karlovy. Manuální terapie byla výrazně rozvíjena dále prof. MUDr. Václavem Vojtou, DrSc. (1917–2000), prof. MUDr. Vladimírem Jandou, DrSc. (1928–2002), prof. MUDr. Karlem Lewitem, DrSc., dr. h. c. (1916–2014) a doc. MUDr. Františkem Vélem, CSc. (1921–2016), kteří jsou považováni za klíčové osobnosti tzv. „Pražské rehabilitační školy“ myoskeletární medicíny. V současné době je touto osobností prof. PaedDr. Pavel Kolář, Ph.D. (*1963).

1.3Terapeutický ultrazvuk

Aplikace terapeutického ultrazvuku patří rovněž mezi terapeutické využití mechanické energie.

První vědecké studie o účincích ultrazvuku na organizmus popsal Francouz prof. Paul Langévin (1872–1945) (obr. 1.18). Byly výsledkem jeho pozorování, kdy sloužil během první světové války u námořnictva. Jeho zásluhou byl ultrazvuk použit dříve v terapii než v diagnostice. Destruktivní schopnosti ultrazvuku při vysoké intenzitě popisuje v roce 1920 na základě úhynu ryb a bolesti rukou, pokud byly vloženy do vodní nádrže, ve které byl zdroj ultrazvuku.

Obr. 1.18 Paul Langévin (https://sl.wikipedia.org/wiki/Paul_Langevin#/media/File:Paul_Langevin_Wellcome2.jpg)

Ve třicátých letech 20. století začali využívat vysokointenzivní ultrazvuk neurochirurgové William Fry na univerzitě v Illinois a Russell Meyers na univerzitě v Iowa. Ultrazvukem destruovali bazální ganglia u nemocných s Parkinsonovou chorobou. Peter Lindstrom v San Francisku popsal ablaci čelního laloku mozku u moribundních pacientů ke snížení bolesti v důsledku karcinomatózy.

V roce 1940 byl ultrazvuk poprvé použit ve fyzikální terapii. V této době zaznamenáváme až nekritické indikace, bez vědeckého podkladu. Aplikací ultrazvuku jsou léčeny nejen artritické bolesti (obr. 1.19), ale rovněž žaludeční vředy, ekzémy, astma, tyreotoxikóza, hemoroidy, inkontinence moči, elefantiáza a dokonce angina pectoris. Léčebné neúspěchy, které se musely dostavit, zpomalily výzkum i v oblasti diagnostického využívání ultrazvuku, z obavy z jeho negativních účinků.

Obr. 1.19 Aplikace ultrazvuku při gonartróze v roce 1940

Jerome Gersten z univerzity v Coloradu popisuje v roce 1953 využití ultrazvuku u nemocných s revmatickou artritidou. Další badatelé, jako Peter Wells v Bristolu, Douglas Gordon v Londýně a Mischele Arslan v Padově aplikovali ultrazvuk při léčbě Menierovy choroby.

1.4Elektroterapie

Historie je bohatá i v oblasti využití elektřiny při léčbě poruch pohybového aparátu. Egypťané ji využívali pro snižování bolesti a při léčbě paréz elektrických výbojů generovaných parejnokem elektrickým již 2000 let př. n. l. (obr. 1.20). Elektrický orgán, který je složen ze svalových článků, má tato ryba ukrytý v přední části trupu. Tvarem se podobá páru ledvin. Jednotlivá svalová vlákna jsou přeměněna v elektrické články zvané elektroplaxy. Po sečtení všech článků dosahuje výboj napětí až 300 V a intenzity proudu 7 až 8 A.

Obr. 1.20 Parejnok elektrický (https://cs.wikipedia.org/wiki/Parejnok_elektrickC3%BD#/media/File:Torpedo_marmorata2.jpg)

Možnostem léčebného využití iontoforézy a magnetického pole se věnoval benátský právník Giovanni Francesco Pivati (1689–1764). Proslavil se hlavně experimenty s elektřinou aplikovanou na svaly živočichů. Své výsledky opakovaně publikoval (obr. 1.21).

Obr. 1.21 Rukopisy Giovanniho Francesca Pivatiho (https://covers.openlibrary.org/w/id/7215476-L.jpg)

První léčebné procedury s elektřinou v Londýně jsou zaznamenány v Middlesex Hospital v roce 1767. Obdobné zařízení bylo zakoupeno pro nemocnici St. Bartholomew, rovněž v Londýně v roce 1777. Jaké bylo jeho terapeutické využití, stejně jako jeho technická podstata, není ze zápisů jasné. Indikace pro elektroléčbu, mezi kterými nechybí ani léčba bolesti, byly zaznamenány teprve v roce 1800 v seznamu případů Guy’s Hospital.

Základem pro rozvoj elektroterapie byly objevy tří vědců na přelomu 18. a 19. století. Luigi Galvani (1737 až 1798) (obr. 1.22) byl italský lékař a fyzik. Narodil se a celý svůj život prožil v Boloni, kde působil jako profesor na nejstarší univerzitě světa. Byl prvním, který zkoumal elektrické jevy při pohybech svalů. V roce 1771 popsal, že svaly mrtvých žab se po zásahu jiskrou ze statické elektřiny stahují. Později prokázal, že svaly se stahují, když se jich dotýká bimetalickým obloukem. Tento fyziologický jev dostal označení „galvanizmus“. Galvani byl přesvědčen, že objevil zvláštní druh elektřiny („živočišnou elektřinu”), kterou nervy roznášejí do svalů, přičemž svaly samotné tuto elektřinu rovněž generují. Je zajímavé, že Galvani byl současně průkopníkem moderního porodnictví.

Obr. 1.22 Luigi Galvani (https://angelicaperoncini.weebly.com/storia-dellenergia.html)

Italský fyzik Alessandro Giuseppe Antonio Anastasio Volta (1745–1827) (obr. 1.23) získal svými objevy trvalou proslulost. V roce 1769 publikoval knihu „O přitažlivé síle elektrického ohně a jevech s tím souvisejících“, v níž zveřejnil hypotézu o souvislosti elektřiny a magnetizmu. Vynalezl elektrometr, zdokonalil kondenzátor. V roce 1791 se dozvěděl o pokusech Luigi Galvaniho se žabími stehýnky, jejichž svaly se stahují při dotyku kovovým skalpelem. Odhalil, že se nejedná o živočišnou elektřinu, ale o reakci kovů. V roce 1800 sestrojil první elektrický článek (Voltův sloup).

Obr. 1.23 Alessandro Giuseppe Antonio Anastasio Volta (https://cs.wikipedia.org/wiki/Alessandro_Volta#/media/File:Alessandro_Volta.jpeg)

Významný anglický fyzik a chemik Michael Faraday (1791–1867) (obr. 1.24) v roce 1821 popsal, že okolo vodiče, kterým prochází elektrický proud, se tvoří magnetické pole. Dalších 10 let věnoval experimentům s cílem prokázat, že vodičem položeným do magnetického pole prochází elektrický proud. V roce 1831 popisuje elektromagnetickou indukci a dokazuje, že elektřina a magnetizmus jsou dva rozdílné projevy jediného jevu elektromagnetizmu. Tento objev lze bez obav označit jako převratný a klíčový, mající dopad pro terapeutické využití elektřiny.

Obr. 1.24 Michael Faraday (http://www.technologycorp.com.au/resource/michael_faraday/)

Francouzský neurolog Guillaume-Benjamin-Amand Duchenne (de Boulogne) (1806–1875) se významně věnoval otázkám svalové elektrofyziologie. Zaměřil se na experimenty zkoumající možnosti stimulace svalů a nervů střídavým proudem, ověřoval vodivost nervů, vycházel z prací Luigiho Galvaniho. Střídavý proud upřednostňoval proti stejnosměrnému pro aktivaci svalových kontrakcí. Tento poznatek výrazně ovlivnil další výzkum možností využití elektrického proudu v rehabilitaci. Neopomíjel ani studium příčin nervových poruch včetně nejrůznějších zranění. Jeho elektrické experimenty na obličejovém svalstvu ovlivnily i Charlese Darwina. Duchenne rád využíval nový fenomén, fotografii, aby tak zachytil elektricky indukované svalové kontrakce elektrickými sondami zaznamenáváním zkresleného a často groteskního výrazu obličeje (obr. 1.25). Jeho dílo „Mécanisme de la physionomie humaine“ bylo prvním neurofyziologickým textem o emocích a položila mezník v historii klinické lékařské fotografie.

Obr. 1.25 Duchenne de Boulogne a jeho asistent faradizují mimické svaly k prokázání mechaniky výrazu obličeje (https://cz.pinterest.com/pin/334181234820359895/)

Druhá polovina 19. století a prakticky celé 20. století je charakteristická rozvojem využívání elektřiny v diagnostice i v léčbě poruch pohybového aparátu. Je na místě zdůraznit, že ne vždy se jednalo o skutečný pokrok, v řadě případů se jednalo spíše o komerční krok. Ne vždy mají všechny tyto „novinky“ fyziologické zdůvodnění. Není možné detailně tuto etapu popsat, její zpracování by vyžadovalo samostatnou monografii. Proto z tohoto období uvádíme pouze některé významné objevy a jejich nositele.

Značnou pozornost věnovali lékaři možnosti aplikace elektrického proudu při léčbě bolesti. Například německý chirurg Robert Froriep (1804–1861) aplikoval elektroterapii při bolestech v důsledku revmatického onemocnění. Lékař William Morton James (1845–1920) v New Yorku popisuje v roce 1899 úspěšnou léčbu bolesti pohybového aparátu. Brit Francis Howard Humphreys (1866–1947) o 5 let později doporučuje elektroterapii při léčbě pohybové ataxie a revmatoidní artritidy.

V tomto období se objevuje řada „převratných“ přístrojů, zpravidla využívající fyzikální podstatu Voltova článku. Dostávají rozmanitá označení, například „Boydova baterie“, „Richardsonova magnetogalvanická baterie“ nebo „Goldbergersův řetězec“. Některá bimetalická zařízení byla nabízena jako amulety zabezpečující pevné dlouhé zdraví. Jako elektrolyt byly využívány nejrůznější kyseliny nebo pot. Indikační spektrum bylo široké: ochrnutí, revmatizmus, nejrůznější neuralgie, ale také choroby srdce nebo krevní onemocnění. Za zmínku určitě stojí německý výrobek „Volta-Powder“, kdy malý Voltův článek byl součástí ponožky a výrobce doporučoval jej nosit pro prevenci bolesti zad nebo při léčbě dny či revmatizmu.

Nelze vyjmenovat všechny významné osobnosti této doby. Připomeňme si jen některé: Wilhelma Heinricha Erba (1840–1921), proslulého německého neurologa, který založil základy elektrodiagnostiky a jako první popsal zvýšenou elektrickou dráždivost motorických nervů v tetanii (Erbův fenomén). Priorita mu náleží za stimulaci plexus brachialis elektrickými proudy. Nelze opominout Nikolu Teslu (1856 až 1943), který byl všeobecně respektován jako nejvýznamnější americký elektrotechnický inženýr srbského původu. Aplikoval jako první vysokofrekvenční proud a popsal jeho tepelný účinek závislý na frekvenci. Jacques Arsene d’Arsonval (1851–1940), francouzský lékař a fyzik se zaměřil na studie elektroléčby vysokofrekvenčními proudy. Pozoroval po aplikaci proudu vyšší frekvence než 10 000 Hz tepelný účinek. Louis Lapicque (1866–1954), francouzský neurolog, verifikoval reobázi jako minimální kontinuální proud potřebného pro excitaci svalů. Rovněž definoval chronaxii. Na výzkumech se rovněž podílela jeho manželka Marcelle de Heredia Lapicque, což vždy zdůrazňoval. Nelze zapomenout na nositele Nobelovy ceny za fyziologii za rok 1932 Edgara Douglase Adriana (1889–1977), anglického elektrofyziologa. Nobelovu cenu získal za přínos svých experimentů věnovaných funkci neuronu. Svou pozornost také věnoval diagnostice svalové degenerace a traumatům nervů. Je nutné připomenout práce Friedricha Schultzeho (1848–1934), Paula Juliuse Möbiuse (1853–1907), Emila Kraepelina (1856–1926), Ernsta Adolfa Gustava Gottfrieda von Strümpell (1853–1925), Maxe Nonna (1861–1959), Johanna Hoffmanna (1857–1919), Ottu Cohnheima (1873–1953) a Henryho M. Thomase (1891–1966).

Obr. 1.26 Aplikace diadynamických proudů na m. deltoideus s cílem ověřit jejich regenerační schopnosti

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fyzikální léčebné metody pro praxi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.