Následující vyprávění napsal několik týdnů po smrti bratra Theofana otec Samuel, který byl v té době ještě jáhnem, svému otci novicmistrovi. Když bezmála dvacet let po těchto událostech pročítal český překlad, došel k závěru, že biblický obraz, kterým by se dal nejlépe vystihnout životní osud tohoto mladého mnicha, je bezpochyby unesení proroka Elijáše na ohnivém voze. Bůh vzal bratru Theofanovi s překvapivou silou vše, co mu dal, a on se podvolil.

Otec Samuel

Na ohnivém voze

Triáda

Přeložila Zuzanna Bedřichová a opatství Sept-Fons

© Opatství Sept-Fons / Klášter Nový dvůr, 2008

Translation © Zuzanna Bedřichová / Opatství Sept-Fons, 2008

Photos © Bruno Rotival / Opatství Sept-Fons, 2008

ISBN 978-80-86138-83-1

ISBN (PDF) 978-80-7474-296-5

ISBN (ePub) 978-80-7474-297-2

ISBN (mobi) 978-80-7474-298-9

Mladým bratřím, kteří se stali mnichy v převorství v Novém Dvoře, a těm, kteří se mnichy teprve stanou.

Dám svým služebníkům nové jméno…

Stvořím nová nebesa a novou zemi. Věci minulé nebudou připomínány, nevstoupí na mysl…

Nikdy víc už nebude dítě, které zemře v několika dnech…

Vysázejí vinice a budou jíst jejich plody. Nebudou se namáhat nadarmo. Vlk a beránek se budou pást spolu a lev jako dobytek bude žrát slámu.

Izajáš 65,15–25

Velmi jsem plakal, že se nenašel nikdo, kdo by byl hoden tu knihu otevřít a podívat se do ní. Ale jeden ze starců mi řekl:

„Neplač. Hle, zvítězil lev z pokolení Judova, potomek Davidův…“ Vtom jsem spatřil, …že uprostřed stojí Beránek, ten obětovaný.

Zjevení Janovo 5,4–6

Předmluva

Většina našich současníků považuje mnišský kontemplativní život za nepochopitelný. Jak si vysvětlit, že se mladí a často nadaní lidé vzdávají normálního života nejen v lidské společnosti, ale také v rámci církve, že se zříkají jakékoli apoštolské, charitativní a humanitární činnosti, aby se zasvětili výhradně Bohu?

Je pravda, že i v minulosti se mnoha mocným mužům tento způsob života jevil zbytečný a nezdravý a mnišství zakazovali. Docházelo k tomu většinou v době revolucí. Tak tomu bylo i v případě Čech a Moravy na konci 18. století za vlády Josefa II. Mniši museli buďto opustit zemi, nebo se přizpůsobit vůli císaře.

Přestože v důsledku těchto „reforem“ docházelo k uzavírání a rušení kontemplativních klášterů, nikdy se nepodařilo mnišský život vymýtit úplně. Toto radikální a vzácné povolání, které pochází přímo od Boha, dokáže tajemným způsobem vzklíčit v srdci dítěte, dospívajícího muže či už dospělého člověka, a pozvolna ho dovést za brány kláštera.

To byl případ bratra Theofana, o kterém vypráví tato kniha. Popisuje jeho povolání, krátký mnišský život – trvající pouhých šest let –, a také smrt v den jeho dvacátých osmých narozenin. Především však zachycuje vnitřní drama člověka, který se z celého srdce odevzdal Bohu.

Bratr Theofan byl sympatický a po všech stránkách nadaný mladý muž, který měl jako většina lidí svá vnitřní zranění. Bůh se k němu obrátil už v dětství, zřetelněji pak v době dospívání. V klášteře musel projít mnoha zápasy, včetně nemoci, které nakonec po třech letech podlehl. Svůj život paradoxně zakončil jako zralý a svobodný člověk. Stanul před Bohem oproštěn od všech úzkostí, jako opravdový, velký mnich.

Kniha Na ohnivém voze vychází v době, kdy mnišský kontemplativní život zapouští své kořeny v České republice, a v tomto kontextu také jistě najde své místo.

K čemu je dobré, aby v zemi, která v poslední době prošla tolika změnami, která má za sebou temnou minulost a před sebou nejistou budoucnost, mladí lidé – Češi i Francouzi – strávili svůj život v klauzuře kláštera, postaveného před několika lety v opuštěném kraji nedaleko Plzně?

Bratr Theofan zemřel roku 1989, několik dnů po pádu komunistické vlády. Jeho vrstevníkům mezi spolubratry je nyní kolem pětačtyřiceti let. Patří mezi ně i jeho rodný bratr otec Šebestián, který zůstal v Sept-Fons, i otec Samuel, jenž byl v loňském roce zvolen převorem v Novém Dvoře. Jejich život, jejich víra a vnitřní vyrovnanost, kterou nalezli v mnišském životě, jsou samy o sobě odpovědí na tuto otázku.

Současný svět zajisté potřebuje poctivé politiky, aktivní a schopné muže, umělce a filozofy, kteří mají pravdivé a jasné myšlení. Potřebuje však také lidi víry – potřebuje mnichy, muže modlitby, kteří uprostřed dnešního světa věří v Boha a v důstojnost lidské osoby a kteří naší rozkolísané společnosti mohou pomoci nalézt ztracenou rovnováhu.

V jednom mnišském spise z 11. století je zaznamenán tento půvabný příběh: Loď plující po širém moři se uprostřed noci dostala do prudké bouře. Námořníci už ztratili všechnu naději, když tu si jeden z nich vzpomněl, že nastala hodina, kdy mniši vstávají k nočním modlitbám, a zvolal: „Jsme zachráněni!“ – A byli zachráněni…

Za tímto naivně prostým příběhem se skrývá hluboká pravda: muži modlitby mohou vyvážit svět.

Br. M.-Mikuláš,

novicmistr z kláštera Sept-Fons, Francie

7. prosince 2008, 19. výročí úmrtí bratra Theofana

Když musel bratr Theofan znovu čelit nádoru na mozku, který se projevil podruhé na jaře roku 1989, mnozí z nás si pomysleli: „Umře strachy!“ Bratr Theofan nám však dokázal, jak moc jsme se mýlili. Je pravda, že jej nemoc nakonec přemohla, ale ještě předtím přemohl on svůj strach.

Na rozdíl od otce Jeronýma nám po bratru Theofanovi nezůstaly žádné výpisky nebo texty, ze kterých by v době, kdy vzpomínky začínají ztrácet svou sílu, mohl znovu vytrysknout pramen jeho působení. A přesto byl tento pramen skoro stejně živý. Bratr Theofan kráčel kupředu příliš rychle, než aby po sobě zanechal písemné stopy. Žil však uprostřed nás a v našem každodenním životě jsou známky jeho přítomnosti dosud patrné.

Přišel k nám 4. prosince 1983, s bakalářskou zkouškou z biologie, jako dvaadvacetiletý a – jak se zdálo – vyrovnaný nadějný mladý muž. Jeho noviciát probíhal bez potíží až do smrti otce Jeronýma 29. ledna 1985.

Osmnáct měsíců po této události ho časné sliby a diagnóza těžké nemoci prudce uvrhly do věku dospělosti, jehož jednotlivými etapami prošel ve třech bohatě naplněných letech, až do konce července 1989. Vybavuje se mi období velkého osamění a zkoušek, kterým čelil po celý srpen, pak období naprostého odevzdání až do jeho druhého odchodu do nemocnice v půlce listopadu, nakonec – v oněch několika bles-
kurychlých týdnech ukončených 7. prosince téhož roku v den jeho dvacátých osmých narozenin jeho smrtí – sklizeň moudrosti, jaké dosáhne jen málo starců.

Toto je první vzpomínka na něj, která mi utkvěla: Přijel do Sept-Fons navštívit svého bratra, budoucího bratra Šebestiána, v té době ještě postulanta. Bratr Theofan mluvil o mnišském povolání a Vy, nevím už z jakého důvodu, možná, abyste ho zaměstnal, jste jej požádal, aby mě učil hrát na strunový nástroj, který jsme měli ze senegalského kláštera Keur-Moussa. Kora mi nic neříkala a tento mladík, kterým dosud byl, se zase vůbec nevyznal v umění učit. Nic velkého z toho tedy nevzešlo, ale toto setkání ve mně zanechalo jakýsi první portrét. Bylo to v srpnu 1983.

Bratr Theofan měl pěknou, jemnou a citlivou tvář, husté, světlehnědé a poměrně dlouhé vlasy sestřižené nad čelem; a krásné modré oči. Byl střední postavy, trochu neohrabaný, přesto působil harmonickým dojmem, jako všichni členové jeho rodiny. Za svou štíhlost vděčil bratr Theofan fotbalu sídlištních hřišť v Heillecourtu. Na rozdíl od mých příbuzných byl zdrženlivý, prostý ve vystupování a trochu ostýchavý. Při prvním kontaktu tedy nijak výjimečná osobnost, měl však dar vyvolat živou náklonnost s přídechem čehosi zvláštního, co ostatním zabraňovalo mu ji projevit. Ve skutečnosti tedy spíš dokázal vyvolat bázeň, než že by sám byl bázlivý.

Vybavuje se mi ještě několik příznačných vzpomínek. Bratr Theofan měl hezký hlas, i když si toho sám nebyl vědom. Méně školený a pevný než hlas jeho bratra, zato však působivější. Vzpomínám si, jak jednou na půlnoční mši zpívali dvojhlasně koledy a jak svým zpěvem dojali všechny přítomné. Jakmile vstoupil do noviciátu, stal se bratr Theofan succentorem a byl pověřen intonovat v chóru po Vašem boku žalmy. Jednou, bylo to ve středu ráno během matutina, se při prvním verši dvacátého žalmu přeřekl, nejspíš proto, že byl špatně vyspalý a jako obvykle bez valného nadšení. Vzniklo z toho:

„Pomoz mi, Hospodine, pomoz mi, berou za své všichni Tvoji věrní!“

To byl celý on!

Za následující historku se trochu stydím, neboť jsem byl jedním z jeho katů a on naší obětí. Pro jakousi zcela směšnou záležitost s větráním jsem vyhnal bratra Theofana i s korou z učebny. Přesunul se tedy se svým nástrojem do kapitulní síně, kde mu ale bratr Denis dal na srozuměnou, že hra na varhany má přednost… Bratr Theofan tím byl vyveden z míry. Během následujícího oficia jsem jej slyšel zpívat s bolestnou upřímností:

„Bože, vysvoboď mě, Hospodine, na pomoc mi pospěš! Ať se zardí hanbou ti, kdo mi ukládají o život…“ a v tomto duchu celý sedmdesátý žalm. Oči se mu leskly pohnutím, které se marně snažil zakrýt.

Tyto tři vzpomínky ho vystihují poměrně dobře v jeho začátcích. Nadání a kouzlo osobnosti jej činily přitažlivým. Jako student jistě neunikl pozornosti dívek, ale vsadil bych se, že si svou přitažlivost ani neuvědomoval. Bratr Theofan nebyl ani v nejmenším sebevědomý. Přesto lpěl na jistotě, kterou mu poskytoval jeho skrytý půvab. Také pak trpěl více než kdo jiný jeho postupnou ztrátou následkem nemoci, dokud mu jej, nedotčený, nevrátila smrt.

V klášteře přibral okamžitě několik kilo. Pracoval jsem v té době v prádelně a bratr Theofan mi vyčetl, že se mu srazily kalhoty… Pak se vyrovnal s podobou mladého, trochu plnějšího muže, jak jsme jej znali; stále si však zachoval svůj vzhled – připomínal divokou šelmu, která se nechala ochočit. Viděl jsem ho, jak jednou odpoledne při cestě do práce zlehka vyskočil v průchodu s botníky na lavičku, aby se hned nato s hrdostí ocitl na zídce uprostřed květináčů vyděšeného otce Aelreda. Jindy nás zase s bratrem Guerrikem vyprovokoval při návratu ze společné práce na brambořišti k závodu v běhu. Myslím, že vyhrál, ale není to tak úplně jisté, a to jsem byl o deset let starší než on!

Bratr Theofan měl tedy v sobě určitou hravost. Snadno si z druhých dělal legraci, až se tím někdy stával protivný. Byla to jeho drobná nectnost, které se, ještě spolu se zvykem mluvit všude po chodbách, jen s obtížemi zbavoval. Jednou vyvěsil na nástěnku jakýsi satirický lístek, jenž neměl to štěstí, aby se Vám zalíbil, a který jste mu vytkl. V jeho misále jste našel poznámky, jež si v tomto duchu dělal na konci nedělních kázání. Mohl to být jen takový vrtoch… Ve skutečnosti šlo o obratný způsob, jak ulevit lehkým, avšak nevyhnutelným napětím společného života. Jeho smysl pro humor vypovídal především o dobrém morálním a psychickém zdraví.

Bratr Theofan se chtěl odmalička stát knězem. Přesto na toto povolání odpovídal s jistou obavou. Čeho se bál? Sám přesně nevěděl. Když vstoupil do Sept-Fons, nakažlivá radost bratrů a vřelé přijetí bratra Denise tento strach rozptýlily a on se plně oddal svému povolání. Sběhem událostí se nakonec knězem nestal. A jestliže se mu mohlo zdát, že by kněžství bylo nad jeho síly, mnišské povolání mu bylo naopak šité na míru. Vykonával svůj díl modlitby a lectio divina s nadšením a pravidelností starého mnicha, jako by tyto činnosti byly stvořeny přímo pro něj. Se vším ostatním však těžce zápasil, což pro nás zpočátku bylo záhadou, protože svým založením působil dojmem člověka šťastného a spokojeného. Jako u každého novice tvořily jeho život modlitba, četba a pravidelné rozhovory s Vámi. Práce a každodenní úkoly se pro něj zdály být břemenem.

Chodil pracovat v holínkách uříznutých nad kotníky a v montérkách s krátkými rukávy, jako bratr Denis. V zimě si přes sebe přehodil ještě plátěnou bundu nebo větrovku a na hlavu si nasadil červenočernou čepici, kterou jste mu jednoho horkého letního dne v krejčovně málem rozstříhal. Chronický a nezvladatelný neklid, který projevoval během rozdělování práce, vzbuzoval dojem, že ho nic nezajímá. V souvislosti s tím se mi vybavuje, jak jsme jednou jeli něco zařídit pro bratra Benedikta Josefa mimo klášter. V autě jsme vzpomínali na svá studentská léta. Zdálo se, že bratr Theofan poslouchá se zaujetím, dokonce se tu a tam na něco zeptal. Ve skutečnosti v něm moje tlachání vzbudilo jen povrchní zájem. Když jsem si to uvědomil, rozzlobilo mě to. My ostatní, jeho spolubratři, jsme zůstávali na okraji jeho vnitřního světa, možná sice jako příjemní společníci, ale pouze jako jakési obíhající družice, které nemohou narušit jeho vlastní dráhu. To se mělo změnit.

Bratr Theofan byl přesvědčen o opravdovosti svého povolání. A jelikož jste ho podporoval, oddal se mu celým srdcem, ovšem bez okázalosti či přehnaného hrdinství. Už jsem řekl, že nebyl zrovna horlivý, pokud šlo o noční vstávání. Nicméně se neohroženě zhostil i této povinnosti, a když se objevily zdravotní potíže, pomyslel si:

„Uvidíme, kdo z koho!“

Hned v prvních měsících se setkal s otcem Jeronýmem, k tomu se ještě vrátíme.

Když se přijíždí po silnici od Dompierre nebo Diou, nabízí se pohled na dlouhé zdi opatství Sept-Fons a níže, proti mostu přes vodní kanál, na velkolepý portál jeho bývalé brány, na kterém stojí socha Panny Marie. Opatství bylo založeno roku 1132. Z původního kláštera stojícího na mírně vyvýšeném břehu Loiry, na vlhké a skoro neobdělávané půdě, nezbylo nic. Budovy, které dnes komunita obývá, pocházejí z osmnáctého století. Kolem klasicistního průčelí kostela se harmonicky rozkládá klášterní komplex připomínající rozsáhlé panství. Trakty budov, uspořádané do dvorů, které do sebe navzájem zapadají, se honosí čtyřbokými střechami z hnědých tašek, které původně zakrývaly stodoly, sýpky a stáje.

Kostel byl během Francouzské revoluce zničen, bylo to krátce po jeho dostavbě. Poté, co byl po návratu mnichů roku 1845 znovu narychlo postaven, prošel o sto let později rekonstrukcí, která se přiklonila k střídmým a úsporným řešením: holé, hrubě omítnuté stěny s vysokými úzkými okny mezi dřevěnou podlahou a dřevěným stropem, uzavřené na východní straně vitráží zobrazující Matku Boží. Dubové chórové lavice a prostota celkového pojetí dnes velmi dobře odrážejí záměry původní cisterciácké architektury.

Okolí kláštera může vyvolat rozčarování. Někdejší chudé polnosti se téměř vytratily. V blízkosti kláštera se nachází rozlehlá slévárna, továrna na výrobu betonových potrubí, štěrkovna a opravna nákladních automobilů. Naštěstí ani takové prostředí, které odrazuje určitou část turistů, neodňalo místu veškerou jeho krásu. Kraj na pomezí Besbreského údolí, jímž souběžně s Loirou protéká vodní kanál, je vlhký; tomu vděčí za ranní mlhy, ale také za sytě modré nebe pozdních podzimních odpolední. Vedle největší rohové věže protéká pod klášterní zdí úzkou zdrží potok zavlažující pozemky opatství. Za klášterem pokračuje pod větrolamy tvořenými několika duby a mrtvými jilmy. Koryto, z nějž se napájí dobytek, se dále vine neúrodnou pastvinou a nakonec ústí do Besbry. Tento mírně zvlněný kraj, zarostlý křovím a ničený každoročními povodněmi, obdělávali mniši až do Revoluce. V takto neútěšných končinách vyvstává člověku před očima bída, se kterou se před osmi staletími museli potýkat zakladatelé kláštera. Krajina vybízí k vytrvalosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na ohnivém voze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.