Kdo nemaká, nežere

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Jakub Tvrz

Kdo nemaká, nežere – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jakub Tvrz, 2020

ISBN 978-80-765-0062-4 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0063-1 ePub

ISBN 978-80-765-0064-8 Mobi

ISBN 978-80-765-0065-5 PDF

Poděkování za podpoření vzniku

těchto dvou tuctů povídek patří

paní Tereze Kvapil Pokorné, která dokáže být na dvou místech najednou a možná, že i na třech, Drahomíře a Miroslavu Koudelkovým, kteří vlastní maličký krámek v maličkém městečku zvaném Kynšperk nad Ohří, paní Kupec, která zde zastupuje firmu Abydos, gymnáziu v Sokolovně, které vlastní přídomek Krajské vzdělávací centrum, příspěvková organizace a v neposlední řadě všem, kteří si knihu zakoupili v předprodeji.

Děkuji,

Jakub Tvrz

Home made lemonade aneb BABY

(Upozornění: Vše je potřeba číst s českou výslovností!

Omluva: Předem se omlouvám všem, kteří žijí na venkově. Já sám žiji v malé vesničce až na konci světa, takže si netropím žerty z vás, nýbrž skutečně sám ze sebe.)

Ach bohové, jak jsem se mýlil! Měl jsem za to, že je snadné chovat se jako bohatí a vzdělaní lidé, že je lehké nosit oblek a vést chytré řeči.

Slastně jsem se zavrtěl v polstrovaném křesle u menšího dřevěného stolku. Za zády se mi hrdě tyčila knihovna až po strop napěchovaná různobarevnými svazky. Můj portrét se zrcadlil ve skleněných zatahovacích dveřích. Po barovém pultu tančily odlesky vyleštěných sklenic, naproti zela prázdnotou vitrína na zákusky. Tmavé stěny ostře kontrastovaly s béžovými doplňky dřevěného nábytku. Všude se třpytil chladný nerezový kov. Zkrátka moderní snídaňová kavárna pro lepší lidi.

„Vítejte u nás,“ usmála se na mě milá slečna a podávala mi jídelní lístek.

„Dobré ráno,“ pronesl jsem s nedbalou elegancí. Avšak toužil jsem říci ještě něco, cokoliv moudrého dodat. „Vskutku skvostně zakomponovaný skleník,“ nadhodil jsem při letmém pohledu na rostliny za prosklenou stěnou. „Koukám, že dokonale využíváte energie, a ještě si pěstujete vlastní ovoce.“

Mladá číšnice nejistě přikývla a pokusila se o úsměv, jako bych snad vtipkoval. „Dáte si něco?“

„Já se ještě podívám,“ odvětil jsem ledabyle a ona se vzdálila. Teprve teď jsem si ten skleník pořádně prohlédl – zřejmě to byla jen vyhlídka, něco jako zimní zahrada, a to, co jsem měl za cizokrajné ovoce, byly prachobyčejné fíkusy. Začervenal jsem se a propadl se hlouběji do křesla. To snad ne, hned na začátku takhle pochybím!

Další rána přišla vzápětí. Jakožto vesnický buran, jenž se sice neztratí v žádném lese, zabloudil jsem ihned v nabídce jídel. Bylo jich moc a žádné jsem neznal. Rozhodl jsem se tedy objednat si ta s nejzajímavějšími, nejluxusnějšími názvy.

„Tak já bych si dal…,“ zabrejlil jsem chytře do lístku, „třeba jednou home made lemonade a k tomu… K tomu… Dejte mi to ham a egs.“

„Bude to všechno?“

„Ano,“ odpověděl jsem a těšil se na své ham. Říkal jsem si: Když ham, tak to bude dobrý.

Námahou celý zpocený, avšak šťastný, že jsem si tak dobře objednal, jsem se vydal hledat záchody. Asi za třemi rohy visela velká cedule s nápisem TOALETY. Vcházím. Na prvních dvířkách píšou BABY, tak zahučím bez rozmyslu do těch vedlejších. Ještě mezi futry jsem se však srazil s obstarožní paní.

„Kam to lezete, člověče?!“ rozkřikla se na mě. „Neumíte číst? Tady jste špatně!“ vytkla mi a rozklepaným prstem ukazovala na obrázek panenky.

Zastyděl jsem se a rychle vpadl do třetích dveří. Ještě jsem však houknul v odpověď: „Vy jste taky špatně, baby jsou hned na kraji!“ a rychle jsem za sebou zavřel.

Panečku, ta vyváděla! Ale co, špatně byla. Neumí si přiznat svůj pokročilý věk a pak se vzteká.

Když jsem opět seděl v pohodlí svého křesla, dělal jsem, že nad něčím důležitým přemýšlím, a mnul si bradu, přišla číšnice. Hrdě přede mne položila talíř s obyčejnými vejci na šunce a půllitrovou sklenici plnou vody s trochou citrónu. „Tak tady to je: jednou hemenex a houm mejd limonáda.“

Teď mi to docvaklo – spletla si objednávku! Abych získal zpět ztracenou autoritu, nahnal jí trochu strach a ukázal, že jsem skutečně velký pán, se kterým se nemá žertovat, spustil jsem zhurta: „Já nechtěl žádný houm mejd, žádnej kyselej citrón, já chtěl home made lemonade! A co teprve ten váš hemexen nebo co! Já chtěl ham – ham a egs! Ne hem, ale ham. Ham, mňam! Chápete? Ham! Ham!“

Asi jsem udělal nějakou chybu a oni poznali, že nejsem žádný pán, ale obyčejný člověk. Myslím, že to bylo tím skleníkem na začátku. Sprostě mě vyhodili na sluncem rozpálený asfalt za stálého omílání: „My jsme seriózní podnik, žádný blázinec ani holubník. Nejsme tu pro srandu králíkům.“ Ti králíci byli asi narážkou na můj vesnický původ.

Bylo mi líto, že jsem nevzal zavděk krásně vonícími vejci, ale jen jsem mávl rukou a zařekl se, že vícekrát už do podobných podniků nevkročím. U nás v hospodě mají vajíčka dobrá, a ještě si člověk pokecá.

Modlitba dítěte

Přítmí. Ticho. Chlad. Kulatým oknem vzadu proniká měsíční svit. Čekání. Trochu rozhárané řady židlí (žádné lavice, to je zvláštní). Vůně silných kamenných zdí, vůně moci, velikášství. Odevzdanost. Klid. Vpředu vysoký klenutý oblouk, zábradlí, sakristie schovaná před zraky smrtelníků. Velký zdobený oltář. Sochy. Malby. Vzadu podloubí, malá dvířka v obrovských chrámových vratech. Zdobený dveřní oblouk, tympanon. Na kůru varhany s již elektrickými měchy.

V jedné z předních řad sedí bez hnutí muž. Je starý. Na sobě popelavě šedý vycházkový oblek, knoflíky jako vyhaslé uhlíky. Stojím opodál ve stínu římsy a ukřižovaného Ježíše. Není mu vidět do obličeje. Na hlavě má černý klobouk, necítí úctu. Nepřišel se vyzpovídat, nepřišel vzdát hold Bohu. Jde se mu vysmát? Nebo si tropí žerty sám ze sebe? Ví aspoň on, co tu dělá?

Sedí tu už hodiny, dívá se před sebe jako do zrcadla. Jako by viděl svůj život před sebou, jako by jej hrdopýšně odmítal přijmout. Je vzpřímený, nehrbí se. Otázky na sebe sama mi došly, hlava se mi kolébá. Pomalu klesá na prsa. Záškub celého těla ji vrací zpět. Jsem unavený, ale cosi mi zakazuje odejít. Musím zůstat. Vyčkat.

Smeká. Mrkám opuchlýma očima a dívám se na něj. Co bude? Bílé vlasy se mu pnou po skráních, jdou vidět zvrásněné tváře. Uši má velké s povislými boltci. Dívá se na svůj klobouk, pomalu jím otáčí v prstech. Hraje si s ním.

„Víš,“ mumlá směrem k němu, „ty to máš lehký.“ Mluví hořce a zatrpkle, slova mu jen ztěžka přelézají přes rty. Hlas má hluboký a chraptivý. V obrovské místnosti se rozléhá tak, že jej bez problémů slyším.

Po dlouhé pomlce se sklání zas k dutému klobouku, jako by jej chtěl naplnit slovy, vzpomínkami, životem. „S láskou ti uteče život moc rychle, bez ní nemá konec. Je to nuda. Nekonečný bloudění, hledání něčeho, co ani nechceš… Ale už to bude,“ dodává najednou šťastně. „Bude to, brzo to bude… Pokoj, klid, něco novýho.“

Nechápu, co povídá. Jeho starý hlas se projasňuje, nabývá na síle. Suché, zatuhlé rty se pohybují s větší lehkostí. Cítím z něj naději a nedočkavost malého dítěte, vroucnost, prosté nevinné štěstí, vzrušení. Nevím, o čem mluví, ale pocity, které z něj vyzařují, blaho v jeho hlase mě nutí se usmát.

„Prej je mi už dost let,“ pokračuje vzrušeně. „Prej bych měl dozrát, dospět. Já o to nestojim, chci bejt dítě. Umanutý děcko, pro který je šrot vrcholem krásy. Vidím tu krásu všude, ale sám. Lidi jsou ztracený v číslech. Já jsem taky ztracenej, jsem na konci cesty, ve slepý uličce, v poušti, v oáze, v moři, v moři, moři lží a podvodů. Jsem ztracenej, ale nalezenej, jsem tady, víš,“ oslovuje znovu trochu špinavý černý klobouk. „Už to bude.“

Nevím, co mělo být, ale bylo ticho. Šum deště, touha, očekávání. A ticho. Dlouhé, dlouhatánské ticho, ve kterém všechna vyřčená slova dostávala svůj smysl, pronikala pod kůži, hřála.

„Asi se sám bojim na sebe podívat, otevřít svý oči dokořán,“ začne reptat. „Chci zase kapuci na hlavu, noc, žlutý lampy, chci klukovskej strach ze tmy, z temnejch rohů, stínů. Chci, ale vím moc, moc znám. Být věčným dítětem? Pche!“ odfrkl si. „To sotva. Kluk, to možná, možná kluk, ale dítě? Ne. Už nikdy nebudu dítě. Dětství zmizelo a dospělost nepřišla, jsem ztracenej někde mezi…“

Už to nevydržím. V kapse starého kabátu nosím vyřezávanou káču – jedinou památku z dětství na tátu. Teď ji žmoulám v dlani, přemýšlím. Mám? Nemám? Pomalu přejíždím prsty hladké dřevo, otlučenou špičku, ohmatanou rukojeť. V téhle hračce je tolik vzpomínek, štěstí, tolik z mého života… Mám? Nemám? Mohu tu radost předat dál, mohu ji nechat psát nový příběh. Ale chci? Chci ztratit ten svůj příběh? Tak sakra! Mám? Nemám?

Musím. Něžně ji posílám po kamenné podlaze. Kutálí se, rachotí, hlučí, cvaká, drnčí a klape. Muž se otáčí. Uvidí ji a já poprvé hledím do jeho obličeje. Vrásčité tváře, zapadlá očka, husté obočí, silné rty. Je pečlivě oholený, bílou košili u krku vzpurně porozeplou. Pozoruji tu změnu. V očích zahrají divoká světýlka, ústa se roztáhnou do širokého úsměvu, vrásky také jako by se trošku vyhladily. Sklání se k hračce. Bere ji jemně do rukou a ohledává. Nepřemýšlí nad tím, čí je a kde se tu vzala – je skutečně dítětem. Roztočí ji na vedlejší židli a upřeně pozoruje vyryté ozdůbky splývající do rotujících kruhů.

„Podívej,“ říká ve chvíli, kdy vystupuji ze stínu. Ani se na mě nedívá, nediví se, že tu jsem. Nadšeně ukazuje na maličkou hračku.

Mlčky si klekám k němu na podlahu a spolu sledujeme káču. Točí se. Tak nádherně se otáčí, ladně opisuje kruhy, vytváří neviditelný obraz, svaté písmo.

„Už to bude,“ šeptá zas poblouzněně. „Ale bylo to krásný, viď?“ obrací se teď na mě, ne na klobouk.

Ze slušnosti přitakávám. Nechápu jej, ale cítím jakési naplnění, radost. Udělal jsem dobrou věc.

„Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku. Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku…,“ začíná z ničeho nic mlít zběsilým tempem. Káča se otáčí, zdá se mi, že čím dál tím rychleji. On spolu s ní zrychluje, jako zděšené dítě opakuje jedinou modlitbičku. „Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku, andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku…“

Otočky uhání vpřed, káča se naklání a blíží k okraji židle. On si pomalu lehá na zem. Hračka hvízdá jak ďábelský kolotoč: vžum, vžum… A do toho: „Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku…“ A pořád: vžum, vžum… „Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku.“ Vžum, vžum…

Káča přejíždí okraj a padá. Vidím ji letět k zemi, prudce narazit, vyskočit zpět do výšky a znovu na zem. Rány prořezávají chladný vzduch kostela. Bum! Bác! Bum! Tum… Tam… Dam…

Ťuk. Konec. Ticho. Ve stejném okamžiku utichá jeho dech. Slastný výraz na tváři, ruce rozhozené. Klobouk nechávám ležet, jen káču zdvihnu a položím mu ji na hruď. Odcházím. Jako dítě přišel na svět a jako dítě z něj také odchází. Šťastný a nerušený.

Chlapi maj bejt chlupatý

Před tím, než začnu vyprávět tento příběh a vlastně i všechny příběhy následující, vás musím seznámit s jistým faktem: Všechno se už někdy stalo a jestli ne, tak se to dozajista stane. Jako každý spisovatel tomu neochvějně věřím. Vše, o čem píši, se už někdy stalo – a jestli ne, tak se to určitě stane, protože tak to prostě je. Z toho plyne další poučení: Spisovatel si nikdy nevymýšlí. Vždyť jestli se příběh neudál, odehraje se někdy jindy; říkáme tomu nadčasovost.

I jako matematik bych mohl podat důkazy. Známe jen určitý počet hlásek a tím pádem jen určitý počet jejich kombinací, které nazýváme slovy. Ano, je jich mnoho, možná že bychom tak velké číslo označili za nekonečno, ale nekonečno jich není. Někde ty kombinace končí. A teď si představte, kolikrát jste už vymysleli nějaké divné slovo, které ještě nikdy nikoho nenapadlo. Třeba čvemčaráda. Možná, že už čvemčaráda někoho napadla, možná ne a jsem první a možná někoho ještě někdy napadne. To nevím. Ale na světě je sedm miliard lidí, každého za život napadne spousta nových slov, a i když některá úplně nová nejsou, je jich stejně tolik, že by se daly shrnout do balíčku nekonečno. A za těch pár tisíc let, co chodíme po této planetě, už musí být to nekonečno pěkně naducané.

Stejně se to má i se scénáři našich příběhů, našich životů. Jednou dojdou, jednou budou všechny možnosti vyčerpány. A pak ztratíme smysl v tomto světě. Až vymyslíme všechna slova a odžijeme všechny životy, vymřeme – jako dinosauři. Co bychom tu také dělali, když už jsme ukázali vše, co umíme, vše, čeho jsme schopni, vše, co je v našich silách? K čemu bychom byli? Jaký vyšší cíl bychom mohli sledovat? Jen bychom se opakovali. Tehdy zasáhne matka příroda ukrytá v nás všech a zarazí to. Naše srdce explodují a z těch mnoha titěrných detonací se uvolní jedna velká duše, duše lidstva a zaujme své místo v nekonečném vesmíru, který tento osud přelstil tím, že neustále roste, tím pádem roste i počet jeho možností, zkrátka řečeno, vesmír je nesmrtelný.

Ale to jsem utekl od tématu. Teď – když už víte, že všechno se jednou stane – vám musí být jasné toto.

Tatínek je chlap, dozvěděla se spousta dětí po celém světě. Část z nich to přijala jako fakt, někteří časem zapomněli, hrstka z nich nad tím přemýšlela.

„Maminko, proč jsou chlapi chlupatý?“ zeptala se část z těch, kteří nad tím přemýšleli (spojili si totiž dohromady dvě informace: Tatínek je chlap a Tatínek je chlupatý – na to přišli sami).

„Jak jsi na to přišla, Zuzanko?“ odpověděla jedna z maminek. Další zas: „Aby jim bylo teplo.“ Nebo: „Aby byli strašidelní.“ Jiná maminka se podivila: „Co tě to popadlo?“ Některé z maminek dokonce tvrdily, že chlapi jsou tak trošku pralidi, že proto jsou tak neomalení, obhroublí a tolik žerou, málo se myjí a tak dále. A právě tak se pozná rozdíl mezi chlapem a mužem. Chlapi jsou totiž chlupatý.

Můj příběh o chlapci je podobný. A je i o tatínkovi, který dělá věci, jaké by měl tu a tam udělat každý správný tatínek, i o mamince, která je maminkou se vším všudy. A i když je krátký, vy mi jej musíte věřit, protože se udál, a ještě párkrát se odehraje. Tak. A teď už poslouchejte.

„Maminko, co je to chlap?“ zeptal se chlapec.

„To je pán. Hodně veliký, hodně silný…“

„Hodně chlupatý?“ skočil jí do řeči.

„Ano,“ přisvědčila se smíchem maminka. „Hodně chlupatý.“

„A proč jsou chlapi chlupatý?“

„No…,“ zamyslela se maminka a hlavou jí běžely všemožné odpovědi, které maminky na takové otázky dávají.

„Mami, proč jsou chlapi chlupatý?“ tahal ji chlapec za šaty.

„Víš co?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Chvíli počkej a zeptej se tatínka.“

Vylezl tedy na židli, houpal nohama, a aby neměl dlouhou chvíli, zpíval si.

Hou, hou,

houpy hou,

noha za nohou.

Jdou a jdou,

nedojdou,

hou, hou,

houpy hou,

dřív se zapletou.

Hou, hou,

houpy hou,

na kolena upadnou,

hou, hou,

houpy hou…

Tu písničku si vymýšlel při tom, jak sám houpal nohama. Maminka se smála a pobrukovala si jeho nekonečnou, jednoduchou a houpavou melodii.

A pak konečně zarachotila klika. Chlapec se rozběhl ke dveřím, a když se zpoza nich vyloupl tatínkův obličej, vykřikl: „Tati, proč jsou chlapi chlupatý?“

Táta se zasmál. „No přece proto, že jsou to chlapi.“

„Já vím, já vím, ale proč jsou chlupatý?“

„Protože naše prapraprapraprababička byla opice.“

„A proč nejsem i já chlupatej?“

„Protože jsi ještě malej.“

„Až vyrostu, tak budu mít chlupy?“

„Určitě.“

„A budu chlap?“

„To si piš,“ řekl táta hrdě a vzal ho na koníčka.

„Mamí, mamí,“ křičel chlapec z tátových zad. „Já budu chlap.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo nemaká, nežere.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.