Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita v Liberci)

PhDr. Karel Richter, CSc. (Klub autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

doc. PhDr. Miroslav Šedivý, Ph.D. (FF ZČU, Katedra historických věd)

Publikace vznikla v rámci projektu Interní grantové agentury Univerzity J. E. Purkyně v Ústí nad Labem UJEP-IGA-TC-2019-63-2: Krušnohoří od husitských válek do konce války třicetileté. Role a proměny regionu v klíčových konfliktech mezi středověkem a novověkem.

Recenzovali:

Prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP)

Mgr. Vilém Zábranský, Ph.D. (FF UJEP)

Copyright © Lukáš Sláma, 2020

Cover © Karel Kárász, 2020

Drawings © Martin Ďásek, 2020

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2020

ISBN 978-80-7557-237-0 (print)

ISBN 978-80-7557-825-9 (ePub)

ISBN 978-80-7557-826-6 (mobi)

ISBN 978-80-7557-827-3 (pdf)

Obsah

Úvodem

Militární revoluce ve střední Evropě

Historiografický spor o tzv. militární revoluci

Exkurz: Carské Rusko a tzv. militární revoluce?

Válka o Dominium maris baltici aneb švédský zájem o střední Evropu

Od Lützenu k Nördlingenu

Poslední rok Albrechta z Valdštejna

Změna velení

Rozpad Heilbronnského spolku

Jan Banér švédským vrchním velitelem

Úžasný Švéd: Jan GustafSson Banér (1596–1641)

Mládí a první léta u armády

Ve víru třicetileté války

Na vrcholu

Severozápadní Čechy: charakteristika kraje

Kraj v mapách

Přírodní specifika oblasti

Hranice severozápadních Čech

Cesty, stezky, komunikace

Vojenské operace v severozápadních Čechách

Města a zimní kvartýr

Vojenské kontribuce na teplickém panství

Obléhání Doubravské hory

Obléhání hradu Most

Bitva u Přísečnice

K Přísečnici

Od Řezna k Přísečnici

Střet u Přísečnice 27. března 1641

Závěrem

Summary

Seznam zkratek

Chronologický přehled

Vybrané prameny a literatura

Úvodem

Krušné hory po věky představovaly těžko proniknutelnou bariéru chránící severozápad Čech před vnějším nebezpečím. Více než kdy jindy se jejich strategický význam projevil ve víru velmocenských zápasů zvaném třicetiletá válka. Zároveň ale byly místem, kudy do zemí Koruny české pronikaly nové kulturní vlivy a filozofické myšlenky. Staly se branou na toku evropského obchodu a významnou oblastí horní činnosti. Úrodné oblasti Podkrušnohoří a Polabí zásobily zemi obilninami a místní komunikace jsou nezastupitelným elementem dopravy dodnes.

Třicetiletá válka s sebou pro tento kraj přinesla několik tvrdých ran. Změny majetkových poměrů šlechty v prvních letech po definitivní porážce stavovského povstání (1618–1622) způsobily odchod podstatné části jak místní aristokracie, tak běžného obyvatelstva do zahraničí. Litoměřické trhy, symbolizující mezinárodní obchod po souši i po řece, se stále více stávaly regionální záležitostí. Časté pobyty vojenských jednotek vytvořily z hrdých královských měst často jen ohořelé kulisy někdejší moci a bohatství. Některé středověké hrady se staly sídly loupežných band dezertérů nebo pofidérním opěrným bodem hrstky vojáků střežících cesty. Na toto období však nelze nazírat jen pohledem apokalyptickým. Období třicetileté války jen na českém území také znamenalo bohatou stavitelskou činnost pozdně renesančních a raně barokních staveb. Symbolem světlejší stránky konfliktu jsou stavby zadávané Albrechtem z Valdštejna a projektované jeho osobním architektem Giovannim Battistou Pieronim. Mimo to probíhala stavba architektonicky náročných bastionových fortifikací, jako například opevnění ve slezských městech ve třicátých letech nebo nového opevnění brněnské citadely Špilberka. Nesmíme zapomínat ani na bohatou knižní tvorbu spjatou více či méně s probíhající válkou či rozkvět letákové tvorby jakožto jednoho z nejrozšířenějších médií a zároveň soběstačného uměleckého směru. Již v této době se informace šířily v obsáhlejším médiu – prvních profesionálních novinách sbírajících informace z celé Evropy a přibližujících čtenáři aktuální dění s odstupem nejvíce několika týdnů. Válka se stala i námětem básní a cenných uměleckých děl.

Na obraze Petera Snayerse z roku 1648, nazvaném Bitva u Přísečnice, se císařský generál Ottavio Piccolomini ohlíží směrem do smutného údolí. Co mohl vidět? Rozbahněné stezky, jimiž prošly na tisíce lidí a válečných koní, tající sníh a zpustošenou královskou Kadaň. Kolem něj projíždějí či jen tak postávají svědci ojedinělého tažení, které právě vrcholí, a zaznívají poslední výstřely bitvy. Ta je na díle rozfázována od nástupu císařské jízdy přes divokou přestřelku pod zámkem až po závěrečnou šarvátku na brodu přes hraniční říčku. Švédský nepřítel se organizovaně stahuje a postupuje směrem k saským městům Annaberk (n. Annaberg) a Freiberk (n. Freiberg). Neohrazené horní město a královské léno Přísečnice není příliš poničeno, předměstí však hoří. Umělec na plátně zaznamenal monumentální vítězství císařské strany a radost nad zneškodněním švédské armády.

Dne 27. března 1641 proběhla poslední bitva v životě Jana Gustafssona Banéra. Z krušnohorského bojiště odešel i se svou armádou do Halberstadtu, kde 10. května téhož roku zemřel. Švédská armáda sice ztratila schopného vojevůdce, válka však měla ve střední Evropě pokračovat dalších sedm let. Kontinent ještě čekal nespočet mohutných přesunů, rychlých výpadů a rozsáhlých kampaní. Předkládaná publikace hodlá váženému čtenáři představit méně probádaný vývoj tohoto konfliktu v oblasti českého Krušnohoří v období čtyřicátých let 17. století – tedy v době, kdy tato hranice začala být pro časté vpády nestabilní a nebezpečná. Na několika sondách bude představena role horského pásu ve vedení raně novověkého konfliktu. Následující stránky nebudou vyčerpávajícím přehledem jednotlivých událostí, ale o to více se budou zabývat vybranými militárními aspekty, jež se projevily jako charakteristické pro třicetiletou válku.

Jak již název publikace napovídá, její primární snahou je představit švédskou armádu. I přes desetiletí odborné historické práce bývá tato válčící strana stále pokládána za hlavní příčinu utrpení místního obyvatelstva, vypálených kostelů, domů a měst. Vždyť už jen kolik pomístních jmen nese názvy jako „U Švéda“ či „Švédská šance“… Babičky dětem říkávaly „ty švéďáku“ nebo „přijde si pro tebe Švéd!“ Fenomenální dílo Petera Englunda Nepokojná léta ale i českému čtenáři předestírá mnohem komplexnější pohled na švédskou armádu v době třicetileté války. Objektivně je nutné přiznat, že právě české země v souvislosti s tažením této armády utrpěly od poloviny třicátých let 17. století nejvíce škod. Výsledky bádání posledních let nicméně ukazují, že ne vždy je zcela správné připisovat válečné škody pouze jedinému aktérovi.

Následující text se proto cíleně nebude zabývat švédskou armádou jako příčinou škod, zmaru a utrpení. Předním úkolem, který si publikace bere na svá pomyslná bedra, je seznámit čtenáře se zásadními změnami ve vojenském umění raného novověku, spjatými s výraznými společenskými proměnami odehrávajícími se v éře raného baroka. Teoretická uvažování nad strukturami konfliktu jsou však akademickou diskusí, kterou je nutné opřít o konkrétní případy podpořené dobovými prameny. Armády se pohybovaly v prostoru a čase a za rytmů pochodových bubnů a trumpet v nich žili a umírali pro nás dnes již neznámí lidé. Zároveň armády procházely procesy modernizace a především profesionalizace, díky nimž mohly provádět vojenské operace v dosud nevídaných rozměrech. Této realitě bylo takřka neustále vystaveno civilní obyvatelstvo, zatížené výběrem daní a povinností vůči vojsku, nemluvě o fyzickém napadání a šíření infekcí. Postupem času již přestali rozlišovat, přichází-li císařské nebo například švédské vojsko.

Švédská armáda první poloviny 17. století byla na svou dobu v mnoha ohledech průkopnická. Zdaleka se nejednalo jen o střeleckou převahu tzv. brigád či o nasazení lehkých regimentních děl nebo o taktiku náhlých přepadů nepřátelského území; šlo především o vnitřní uspořádání jednoho z prvních moderních militárních států. Švédský král Gustav II. Adolf v době své smrti měl ve své blízkosti schopné nástupce ve vedení armád a v osobě říšského kancléře Axela Oxenstierny i politického vůdce státu. Jeho odchod byl nepochybně ztrátou, nezapříčinil však rozklad systému a zdecimování švédské velmoci. Vrchní velení po něm mohli převzít generálové uvyklí na vedení desetitisícových válečných těles, a přes kritické období po bitvě u Nördlingenu v roce 1634, kdy rozklad skutečně hrozil, se podařilo vojsko zkonsolidovat a udržet ho nadále bojeschopné. Jednou z takových osobností, která s králem prošla mnohými konflikty a díky níž se vojáci pod švédskými prapory stali obávanou silou v Říši, byl i generál Jan Gustafsson Banér – nově vrchní velitel švédské armády a guvernér obsazené části Pomořan. Právě on prosazoval ve své strategii přenesení bojiště na území nepřítele. Tím se stále častěji stávaly Čechy.

Jedním z hlavních cílů Jana Banéra se při tažení proti císařským vojskům staly zejména severozápadní Čechy a Polabí. Zde měla vzniknout hospodářská základna pro další výboje a spolu s obsazením Dolního Slezska Banér vytvořil silný tlak na zbylé země a její obranu. Ze strategického hlediska se významnými staly Krušné hory a území dále ohraničené řekami Ohří a Labem. Na tomto poměrně úzkém pásu země se na několika úrovních odehrály procesy tolik charakteristické pro danou dobu. Odchod značné části zdejší šlechty, zapříčiněný politickým vývojem v období po vydání Obnoveného zřízení zemského, umožnil příchod tzv. nové šlechty, častokrát vzniklé na základě vojenské služby. Zároveň ale nadále probíhal kulturní, zvláště pak hospodářský kontakt se sousedním Saskem. Region na hranici se tak stal z militárního hlediska nástupním prostorem pro armády směřující do vnitra zemí Koruny české, ale také pro císařské sbory zakládající protiofenzivy. V některých případech se proto ve zdejší oblasti objevily snahy místní šlechty a měst ochránit sebe a své majetky prostřednictvím výstavby nebo alespoň přestavby fortifikací dle zásad moderního vedení války.

Takové jednání současná historiografie přisuzuje fenoménu tzv. militární revoluce raného novověku ve smyslu soustavy podstatných změn ve vedení konfliktu. Ty se neodehrávaly jen na válečném poli (kde lze najít spíše jejich důsledky); promítaly se spíše v zázemí ve formě proměny válečné logistiky v propracovaný systém s cílem podřídit státní hospodářství potřebám armády. K zajištění desetitisícových armád sloužila zvláště raně novověká města, která tak suplovala funkci vojenských kasáren. Logistika tažení a vydržování vojsk by krom toho zřejmě byla krajně neefektivní bez hospodářského zabezpečení ze strany měst a šlechtických velkostatků. Severozápadní Čechy po třicetileté válce patřily mezi nejzadluženější a nejzničenější regiony v Čechách. To ovšem nebyl důsledek rozsáhlých bitev a obléhání, ale snahy koncentrovat velké počty vojáků do zdejších lidnatých měst a městeček. Sledování procesu proměny raně novověkého vojenství v celé své šíři souvisí s vývojem městských aglomerací, krajů a zemí.

Tuto knihu mohu jen stěží věnovat jedinému člověku. Poděkování patří především mým rodičům, kteří za mnou vždy stáli a ve všem mě podporovali. Celé mé rodině a zejména prababičce, jež pro mě zůstává vzorem životního elánu a nadšení. Kniha by nikdy nevznikla bez pomoci přátel a lektorů na mé alma mater, Filozofické fakultě UJEP v Ústí nad Labem. Zde speciálně děkuji vzácnému kamarádovi, Mgr. Antonínu Kadlecovi.

Následující řádky bych také nikdy nenapsal nebýt motivace, konzultací a přátelských rad pana prof. Radka Fukaly a inspirace pana prof. Macieje Jerzyho Serwańského a bez důvěry pana nakladatele Zdeňka Pobudy. Za překlad resumé a jazykovou korekturu děkuji Lucii Widmar.

Obrovský vděk a obdiv patří každému, s kým jsem mohl danou problematiku konzultovat, a všem, kdo se ať dobrovolně či nedobrovolně zúčastnili mých výkladů, návštěv muzeí a památek.

Všem tímto moc děkuji.

Militární revoluce ve střední Evropě

Čtenářům mají složitou éru nejistot, neštěstí a zmaru připomenout vybrané aspekty třicetileté války v severozápadních Čechách. Nejprve je však nutné uvést ji do středu problematiky změn v raně novověkém vojenství, souhrnně nazývaném militární revoluce. Na první pohled by se mohlo zdát, že se jedná o výsostně vojenské téma, ale opak je pravdou: tyto procesy se totiž v rámci absolutistické mocnosti podílely na proměnách celých států a bez nadsázky se dotkly většiny tehdejší Evropy. Pokud si máme představit situaci v regionu, je třeba nejprve porozumět vývoji na mnohem širším území a teprve poté přenést závěry na konkrétní místa v konkrétním čase.

Studium dějin vojenství bývá někdy označováno za pouhé populární odvětví historických věd. I přes kritické hlasy však vývoj vojenské techniky a logistiky zůstává klíčovým problémem zkoumání dějin středověkých a raně novověkých, ale i současných států. Úroveň výzbroje a výstroje mužstva či teoretické znalosti taktiky vždy byly a jsou odrazem dané společnosti. U období raného novověku nelze nenarazit na historiografickou otázku fenoménu militární revoluce, která bývá vnímána jako příčina vítězství a porážek armád. Od přelomu padesátých a šedesátých let 20. století jsou diskutovány otázky přeměny středověkého válečnictví do jeho raně novověké podoby a otázky jeho dalšího vývoje až do současnosti. Než se ale dostaneme k samotnému rozboru současného pohledu na problematiku fenoménu tzv. militární revoluce, uvedeme ve zkratce vývojovou linii evropského válečnictví na vybraných příkladech.

Přerod středověké impaktní taktiky v raně novověkou linii

Český kníže Boleslav I. mohl v bitvě na Lechu roku 955 postrádat „osmou legii tvořenou Čechy“ – tedy oddíl čítající kolem jednoho tisíce vojáků –, a ani tak jeho stát neutrpěl významnější politický otřes. Naopak mohl těžit ze spojenectví s císařem Otou I. nebo polským Měškem I., jehož ani ne deset let po zmíněné bitvě opět podpořil vojenským oddílem v bojích proti Veletům.1 Jedná se sice o nepatrnou, nicméně důležitou zprávu. Říká totiž, že česká družina vyzbrojená více zbraněmi než štěstěnou byla pro tu dobu knížetem postradatelná. Jinými slovy vlastnil větší armádu, kterou musel živit, šatit a i jinak hmotně zabezpečit. Již to samo o sobě není nezanedbatelné, protože tento systém vyžadoval spolehlivou vnitřní logistiku státu. Obdobně na tom ve stejné době bylo Polsko, když mohl Měšek I. postavit do pole nejvíce 3 000 družiníků. Jen o pár let později Boleslav Chrabrý operoval s armádou silnější přibližně o tisícovku bojovníků.

Způsob boje vrcholného středověku se pochopitelně lišil od strategií uplatňovaných v 10. či 11. století. Tento tzv. impaktní způsob boje byl založen na roli těžkého jezdce, který veškerou váhu a rychlost svou i svého koně koncentroval do malého hrotu na konci kopí, s nímž prorážel nepřátelské šiky či spíše jezdce. Nasazení těžké jízdy bylo natolik účinné a působivé, že potenciál pěchoty zůstal v pozadí.2 Avšak pouze do doby, než mohl takového jezdce – drahého jak výcvikem, tak výbavou – srazit k zemi prostý pěšák s dlouhým kopím či později palnou zbraní. V tomto ohledu tvoří husitská vojska nepředstavitelný zlom v taktice doby. Nejde ani tak o revoluci ve smyslu nasazení vozové hradby, jinak v Evropě poměrně známé, ale o masivní využívání síly černého prachu.3 Právě tento jev řadí husitská vojska i při vší vnitřní politické i náboženské konstelaci mezi obdivuhodnou válečnou sílu první poloviny 15. století v Evropě. Zdaleka to však nebylo první seznámení evropských vojsk se střelným prachem. Palné zbraně sloužící k boření hradeb se na bojištích objevovaly již na počátku 14. století a jejich dunění s velikou pravděpodobností znělo také roku 1346 během bitvy u Kresčaku.4

Armády raného novověku od doby nastoupení švýcarských čtverců zaznamenávaly nárůst počtů vojáků – žoldnéřů. Pěchota v tomto okamžiku opět ovládla bitevní pole. S tím však poměrně rychle rostl počet nasazených vojáků a techniky. Jako progresivní se projevilo nasazení landsknechtů, kteří navazovali na nizozemskou a zejména švýcarskou pěchotu pozdního středověku.5 Podobně jako v případě zmíněných Švýcarů i zde probíhal boj v přísně seřazených šicích. Mnohem častěji se ve výzbroji objevovala palná zbraň v podobě arkebuzy, čímž landsknechti postupně získávali navrch při přímých střetech.6

Střetnutí landsknechtů Zdroj: Leonhard Fronsberger, Kriegszbuch, Dritter Theyl. Von Schantzen vnnd Befestunngen Vmb die Feldt Läger auffzuwerfen vnd zu schlagen: Auch vom Ritter vnnd Reutter Rechten, sampt derselben Bestallung vnd Feldt Ordnung, 1573.

V průběhu italských válek se v bitvě na řece Taro v roce 1495 střetlo na devět tisíc francouzských zkušených vojáků s minimálně dvojnásobnou přesilou milánských a benátských žoldnéřů.7 O dvacet let později, v roce 1515, se francouzský král František I. vrátil do Itálie s bezmála 30 tisíci muži.8 Obdobně rostl počet děl. Zejména Francouzi, kteří při vylodění v roce 1494 měli jen pár těžkých kusů, mohli v bitvě u Pavie (1525) nasadit až 53 hlavní.9 S tím, jak se během 16. a 17. století války stávaly stále rozsáhlejšími, rostly i armády. Charakter válek se nezačal měnit; změnily se pouze prostředky k jejich vedení.

Historiografický spor o tzv. militární revoluci

První nástin myšlenek o prudkých změnách ve vojenství na konci 16. století přednesl sir George Norman Clark ve svém díle War and Society in the Seventeenth Century,10 kde si všímá problematiky stále pokračující války a jejích dopadů na proměnu společnosti. Tento fenomén stejného roku pojmenoval Michael Roberts jako militární revoluci. Vzhledem ke svému odbornému zaměření na Nizozemí a Švédsko spatřoval ohniska myšlenek reorganizace armád právě v těchto částech Evropy, a to pouze v omezeném rozmezí let 1560 až 1660.11 Vojenské reformy Mořice Oranžského a později Gustava II. Adolfa byly podle Robertse vyvolány potřebou zkombinovat nástup palných zbraní s těmi chladnými a tím, aby se vojska stala mobilnějšími a účinnějšími při ofenzívě i defenzívě. Řazení vojsk vycházelo z antických vzorů Vegetia a Aeliana Tactica a byzantského císaře Lva III. Syrského. Právě odtud měla renesanční Evropa získat povědomí o lineárních formacích tvořených disciplinovanými jednotkami. Jízda se v nové strategii měla rozloučit s vedoucí úlohou a od nynějška tvořila spolu s pěchotou a dělostřelectvem jednotný celek, jenž se měl vzájemně doplňovat.

Impaktní způsob boje jízdy, tolik charakteristický pro velké bitvy středověku, nahradila karakola, při níž palnými zbraněmi vybavení jezdci kroužili okolo pěchoty a po vystřelení se opět stahovali do výchozích pozic. Přesto nebyl klasický způsob boje zcela zapomenut a přímý útok jízdy mohl znamenat i úplnou destrukci bojového tvaru. V evropských armádách k tomu byli využíváni především hbití jezdci bez těžké zbroje, verbovaní na Balkáně nebo na území Polsko-litevské unie či ještě dále. Švédská armáda zase využívala finské hakapelity, kteří se proslavili ve švédsko-polských válkách, kdy se zcela vyrovnali kozácké jízdě. Bez zajímavosti jistě není ani fakt, že mezi jejich veliteli najdeme později výrazné osobnosti švédského velitelského štábu – Jacoba de la Gardieho či Gustava Horna. Plukovníkem byl například i Torsten Stålhanske, který se výrazně zapsal např. do vývoje konfliktu ve vedlejších zemích Koruny české. Podobně jako ostatní švédská jízda byla i tato řazena podle praporů po 125 mužích. Celý pluk pak čítal na tisíc mužů.12

Roberts největší váhu projevů militární revoluce přisuzuje pěchotě a dělostřelectvu. Zdůrazňuje její masivní nasazování do bojů, které bylo podmíněno dlouhými přípravami a tréninkem. Předpokladem bylo perfektní ovládání zbraně, cílem se stal účinný pohyb a koordinované fungování bojového tvaru. U nizozemské a především u švédské taktiky se jednalo o snahu nastolit na bojišti naprostou palebnou převahu.13 Přestože bývají studovány rychlost nabíjení, účinnost vystřeleného projektilu či délka letu kule, je podstatnější zabývat se fungováním samotného bojového tělesa v kontextu celé formace. Dril neplatil jen pro vojíny, ale také pro složitý systém nižších a vyšších důstojníků zodpovědných za provedení rozkazů podaných velitelem. Správné fungování jednotlivých složek bylo vodítkem k úspěchu v bitvě. Z dlouhodobého hlediska se právě zde zrodila budoucí uniformita pruské armády ve všech aspektech.14 Řadový střelec byl vybaven delší palnou zbraní – mušketou, standardně doplněnou o podpěru neboli furketu pro zajištění stability při míření a výstřelu.

Na rytinách z učebnic Jana Jakuba Wallhausena nebo Jakuba de Gheyna jsou mušketýři ověnčeni popruhy neboli bandalýry, na kterých mají zavěšeny dřevěné prachovničky. Ty představují normovanou dávku pro jeden výstřel. U pasu pak byl mušketýr vybaven velkou prachovnicí. S sebou nesl také nářadí pro údržbu zbraně a váček s kulemi a chybět nesměly ani kleště na odlévání kulí, popřípadě mlýnky na střelný prach a lunt, jímž se prach zapaloval.15 V posledních letech války a poté zejména v padesátých a šedesátých letech 17. století se u střelců objevují první tzv. špuntové bodáky. Název dostaly podle tvaru připomínajícího špunt, a i když dokázaly vynahradit dlouhé a neobratné píky, zamezily dalšímu používání muškety k palbě. Jejich nasazení přesto znamenalo nepochybný předěl ve vývoji pěšího vojska: jeden voják mohl střílet a zároveň se aktivně bránit proti útoku jízdy. Do této doby měli tento úkol ve formaci pikenýři.

Různé kalibry děl a šancovní nářadí v době před unifikací dělostřelectva. K tomu došlo teprve na počátku 17. století. Zdroj: Leonhard Fronsberger, Kriegszbuch, Dritter Theyl. Von Schantzen vnnd Befestunngen Vmb die Feldt Läger auffzuwerfen vnd zu schlagen: Auch vom Ritter vnnd Reutter Rechten, sampt derselben Bestallung vnd Feldt Ordnung, 1573.

Roberts své pojednání o proměně raně novověkého válečnictví zaměřil zejména na švédskou a nizozemskou taktiku, kterou pojal jako velmi pokročilý a ojedinělý proces. Jeho názorový oponent Geoffrey Parker si však všiml, že výraznou reorganizací prošla také španělská a císařská vojenská škola. Taktika velkých tercios tvořených pikenýry, mušketýry, arkebuzíry a (v období třicetileté války již nepříliš nasazovanými) rondašíry se používala již od šedesátých let 16. století a zavedena byla Fernandem Álvarezem de Toledo, vévodou z Alby.16 Postupný vývoj palných zbraní způsobil modernizace i v konzervativnější taktice velkých tercií a podle dostupných čísel se počet střelců a pikenýrů ve formaci pozvolna vyrovnával. Díky vzniku Wallhausenových, Hexhamových a Gheynových příruček^17 docházelo k unifikaci povelů a propracování vnitřní struktury pluků. Zároveň byl na první pohled neohrabaný čtverec stále pružnější a víme, že již Albrecht z Valdštejna zamýšlel v užívané taktice podstatnější vojenské reformy.

Velice často se předmětem zájmu stává vzájemné porovnávání obou taktik a hodnocení jejich účinnosti vůči druhé taktice. Parker jako příklad uvádí dvě bitvy vyhrané španělskou taktikou. Byly jím střetnutí na Bílé hoře (1620) a první bitva u Nördlingenu (1634). Je však nutné si zároveň připomenout, že ani v jedné z bitev se tyto dvě taktiky v zásadě nestřetly v plné míře. Vítězství císařské a ligistické armády před Prahou zapříčinila spíše špatná správa stavovské armády, která byla silně podfinancovaná a demoralizovaná.18 Přestože se výchozí postavení podle nizozemské taktiky, upřednostňující palbu z mušket, jevilo jako výhodnější, výše zmíněné důvody zavinily fatální porážku. Druhý příklad první bitvy u Nördlingenu ve Švábsku má také širší konotace než jen použití té či oné taktiky řazení vojsk. Hlavní důvod porážky švédského vojska, vedeného Gustavem Hornem a vojáky Heilbronnského svazu pod velením Bernarda Výmarského, je více otázkou koordinace obou armád. Švédská armáda navíc byla během patnácti útoků rozstřílena císařským dělostřelectvem a mušketýry zakopanými na vyvýšenině Allbuch.

Vznikající lineární taktika a s ní spojená palebná převaha vyžadovaly masivní přísun rekrutů. Armády byly stále početnější. Francie měla v roce 1590 přibližně 80 tisíc mužů ve zbrani. Pod vedením krále Ludvíka XIII. a kardinála Richelieu mohla v roce 1635 do pole najednou postavit pět armád, tvořených celkem 100 tisíci příslušníků pěchoty a 18 tisíci členů jízdy, a jejich počet dále narůstal. Před koncem téhož roku se kardinál Richelieu mohl pochlubit stovkou pěších a třemi stovkami jízdních pluků v celkovém počtu kolem 180 000 mužů ve zbrani. V roce 1648 se pod francouzskými prapory mohlo objevit až 273 000 členů pěchoty a 50 000 členů jízdy.19 Na konci století dosáhl stav francouzské armády takřka půl milionu mužů ve zbrani.20 Tendence růstu armád však zdaleka nebyla charakteristická pouze pro období třicetileté války; zlomový okamžik přišel přibližně o století dříve. Apeninský poloostrov se na přelomu 15. a 16. století zmítal v dynastických válkách rodů, do nichž se poměrně ochotně zapojili francouzský král Karel VIII., císař Karel V., neapolský král Ferdinand II. Aragonský, italské městské státy jako Benátky či Milán a v neposlední řadě i papežský stát. Výraznou postavou v následující válce byl Gonsalvo de Córdoba, vojevůdce ve službách zmíněného Ferdinanda II. V rozhodující bitvě druhé italské války u Garigliana (29. prosince 1503) provedl něco, co zásadně ovlivnilo další dějiny tzv. militární revoluce. Francouzi se sice na bojiště dostavili již v září, de Córdoba však nechal své muže zakopat na návrší s tím, aby své pozice neopouštěli. Právě na sklonku měsíce proti těmto pevnůstkám vyslal nový francouzský král Ludvík XII. ozdobu svých vojsk a jednu z nejdůležitějších jednotek pro rozvoj evropského válečného umění – švýcarskou pěchotu. Ta však byla španělskými arkebuzíry rozstřílena za postupu.21

Hledáme-li v historii důležitý přelom ve vedení válek, jsou jím v Evropě nepochybně konflikty v 15. století, kdy vojevůdci jednak začali využívat služeb nájemných profesionálů a jednak začali přizpůsobovat taktiku k úplnému využití palby. V této době došlo k proměně rolí na bojišti. Prostý arkebuzír nebo mušketýr, který v teoretické rovině ani nemusel příliš ovládat boj chladnými zbraněmi, mohl při dobrém výcviku kulí zabít nebo zkrátka vyřadit z boje válečného profesionála, jenž byl již od dětství připravován na boj muže proti muži. Tato proměna ale měla mnohem hlubší kořeny a širší souvislosti. Nárůst počtů mužů ve zbrani s sebou nesl navýšení důstojnického sboru. Často se do hodností kapitánů či dokonce plukovníků povyšovali zkušení vojáci pocházející z nižších společenských vrstev. Tím se zároveň prohlubovala jejich loajalita vůči panovníkovi, jemuž začasté vděčili za zajištění dobré budoucnosti pro sebe i své potomky. Technologický pokrok spjatý s proměnou raně novověkého vojenství zároveň výrazně napomohl vzniku zbrojního průmyslu zahrnujícího především hutnictví, který během třicetileté války produkoval na tisíce zbraní a zbrojí, což značně ovlivnilo státní ekonomiku a politiku. Na metalurgii nakonec postavil své teze o merkantilismu francouzský ministr financí Jean-Baptiste Colbert, jehož dílo se stalo pro Francii východiskem z finanční krize po třicetileté válce.22 Vojenské reformy tedy neznamenaly pouhé teoretické změny na bitevním poli – šlo i o hluboký zásah do struktury celého státu a společnosti.

Náhrobek polského krále Jana Kazimíra II. Vasy, Saint-Germain de Prés, Paříž. Ukázka útoku polské husarské jízdy proti kozákům vyzbrojeným mušketami. Foto: Lukáš Sláma.

Historiografická otázka militární revoluce jako tématu charakteristického pro přelom 16. a 17. století v současné době dosahuje svého limitu. Obecně přijímaná charakteristika tohoto fenoménu je průnik vícera vlivů na vojenství ze strany vědecko-technických pokroků, společenského myšlení a podobně. Z revoluce se sice stala evoluce, avšak plná dynamiky a proměn. A pokud je nutné mluvit o termínu revoluce, je zodpovědnější používat jej v plurálu a v kontextu mnohem delšího časového rozmezí. Historik vojenství Trevor N. Dupuy dokonce navrhnul 18 militárních revolucí od reforem Alexandra Velikého po svržení atomových bomb na konci 2. světové války.23 Je k zamyšlení, zda takový trend nepokračuje i v dnešních dezinformačních válkách, kdy síla informace získává zcela nový rozměr. Stále častěji se místo pojmu revoluce používá snad vhodnější pojem proměny nebo změny. Pro období přelomu 16. a 17. století jsou skutečně takové změny velice citelné a mají dlouhodobé následky. Postupné utváření tzv. absolutistických států s vládou suveréna v čele s sebou neslo profesionalizaci státního aparátu, na jehož základech vyrostly profesionální armády. To je však situace, která nastala až na samém konci třicetileté války.24 Zároveň je nutné zmínit zeměpisnou šíři zmiňovaných změn. Nejednalo se jen o procesy objímající západní Evropu – projevily se i směrem na Blízký východ do Osmanské říše a podstatné změny se odehrávaly i v Asii. V každé oblasti měly sice jiný průběh a vůdčí osobnosti, vývoj ve vojenství byl ale nezadržitelný.

Exkurz: Carské Rusko a tzv. militární revoluce?

Projevy změn ve vojenském umění měly dalekosáhlý vliv na vývoj společnosti a státu. Vhodným příkladem pro ukázku takového přerodu se zdá být Rusko, které za vlády posledních Rurikovců a zejména cara Ivana IV. (vládl 1547–1584) opustilo pozici „země na okraji“ a nastoupilo směr přibližování se západním mocnostem.25 Přelomovým okamžikem byl vznik prvního oddílu střelců v roce 1550 zcela podle západoevropských vzorů. A to i z hlediska logistiky, neboť tento první pluk financoval sám car. U najatých vojáků probíhal neustálý výcvik a v době míru nedošlo k rozpuštění jednotky – naopak měli možnost věnovat se obchodu a řemeslu.26 Nejednalo se o první zkušenost s moderním vojenstvím, neboť již za vlády Ivana III. (vládl 1462–1505) vznikla první zbrojnice a její autor, Aristoteles Fioraventi z Boloně, také vytvořil plán moderního opevnění Moskvy, skládajícího se z pevnůstek, tzv. kremlů.27 Během několika válek s Polsko-litevskou unií a později Švédskem o přístup k Baltskému moři tvořilo carskou armádu až 17 tisíc žoldnéřů ze západní Evropy.28 Teprve s nástupem cara Petra I. (vládl 1682–1725) došlo k razantním změnám ve vojenském sektoru státu. Car založil stálou pravidelnou armádu s propracovaným systémem rekrutace, pozval generalitu ze zahraničí a nechal založit důstojnické školy. Zároveň podle meritokratických zásad neupřednostňoval důstojníky podle šlechtických titulů, ale podle reálných výsledků v boji. Ruská společnost se tím obohatila o vrstvu vzdělaných a zkušených, ale především carovi loajálních jedinců. Odtud bývá uvozován blízký vztah ruské aristokracie k francouzské kultuře v 18. století.29 Militární proměny raného novověku se tak v tomto státu staly podkladem k širokým společenským proměnám v jedné z nejzaostalejších zemí Evropy, vedoucím k jejímu rychlému připojení k evropským suverénním mocnostem.

Válka o Dominium maris baltici aneb švédský zájem o střední Evropu

Odkrývání světa v raném novověku a zejména zámořské objevy způsobily doslova převrat ve vývoji evropského obchodu. Baltské moře bylo vedle Středozemního a Černého jednou velikou dopravní tepnou, po níž putovalo dřevo, sůl, víno a mnoho dalších komodit. Přibližně do začátku 16. století oblast tzv. skandinávského rybníku ovládala německá Hanza. Stále větší vliv zde však získávali holandští obchodníci, ovšem zdaleka nebyli jediní, kdo měl o tuto oblast zájem. Zvláště lákavým bodem na trase mezi pobaltskými a severoněmeckými přístavy byla úžina Öresund s průlivem Kattegat, spojující Balt se Severním mořem. To si uvědomovali především dva nejsilnější státy Skandinávie, tedy Dánsko a Švédsko. Již po rozpadu Kalmárské unie připadl podle dohody z roku 1541 Öresund dánskému králi, zatímco pod švédskou korunu připadlo Finsko.30 Rozsáhlý konflikt na sebe nenechal dlouho čekat a již roku 1563 se o vládu nad mořem pokusilo také Polské království ve snaze omezit lodní dopravu směřující do toho času ruského přístavu Narva.31

Bastionová pevnost v Kodani chránící starý přístav. Vybudovat ji nechal Kristián IV. na základě plánů Pietra Cataneho, matematika a vojenského inženýra původem z Itálie. Pevnost se stala na dlouhá léta dánskou oporou v bojích o úžinu Öresund. Foto: Lukáš Sláma.

V osobě Zikmunda III. Vasy v čele Švédska stanul zároveň polský král, a přestože byl roku 1599 zbaven trůnu, stihl část dnešního Estonska přičlenit k Polsko-litevskému soustátí.32 Vzájemné napětí mezi Dánskem a Švédskem se přeneslo do nového století a po nástupu Gustava II. Adolfa na švédský trůn vypukla další z řady válek, jejímž výsledkem bylo osvobození Švédska od cel v Öresundu. Během prvních let svého panování povýšil Gustav II. Adolf svou zemi na skandinávskou mocnost. Obsadil takřka všechny přístavy a z Baltského moře vytvořil vnitřní jezero své říše. Zvláštní pozornost věnoval oblasti Pomořan s městy Štětínem a Wismarem. O toto území projevil enormní zájem a možný zisk z něj se stal hnací silou k zapojení se do třicetileté války. Pomořany se švédskými skutečně staly a potvrdil to dokonce i vestfálský mír.33 Nejednalo se jen o významný územní zisk; švédský panovník či panovnice byli od této chvíle také právoplatným členem Svaté říše římské. Rozhodla o tom především poslední fáze války, neboť v době oslav podpisu míru se švédská armáda nejenže nacházela na území dědičných habsburských zemí, ale dokonce obléhala jedno ze sídelních měst mocnářství – Prahu.34 Pro získání autority a výhodnější pozice při vyjednávání bylo nutné obsadit co největší území, ideálně v srdci habsburského soustátí. Zápas o Baltské moře se tedy plnou měrou promítal do vojenských operací ve střední Evropě již od vylodění švédské armády u Peenemünde roku 1630.

Staroměstská radnice ve Štětíně z přelomu 14. a 15. století. V roce 1570 zde byla podepsána mírová smlouva uzavírající sedmiletou válku mezi Švédskem a Dánskem. Foto: Lukáš Sláma.

Ve stejném roce, kdy Galileo Galilei odvolal své teze, zažilo hlavní město zemí Koruny české další hromadnou popravu. Dne 21. ledna 1633 započal v Praze soudní proces s důstojníky císařské armády, kteří v rozhodujících chvílích bitvy u Lützenu selhali a obrátili se i se svěřenými jednotkami na útěk. Krvavý 14. únor 1633 tak měl každému připomínat sankci za zradu vrchního velitele císařských vojsk, Albrechta z Valdštejna.35 Nerozhodná bitva u Lützenu byla tímto uzavřena a Valdštejn, tehdy generalissimus císařských vojsk a admirál Oceánského a Baltského moře, mohl připravovat plány na další válečný rok.

Odlišná situace panovala ve švédském generálním štábu. Král a vrchní vojevůdce v jedné osobě, Gustav II. Adolf, v bitvě padl, a krom hrozícího rozpadu armády musel švédský říšský sněm (šv. Riksdag) vyřešit problém s následnictvím trůnu. Manželství „lva severu“, uzavřené s Marií Eleonorou Braniborskou z rodu Hohenzollernů, přineslo dceru Kristýnu, která v roce 1632 ještě nebyla plnoletá, a nemohla se tedy ujmout vedení státu.36 Zdravotní stav královně-vdově nedovoloval převzít manželovo dědictví.37 Narychlo vytvořená desetičlenná regentská rada byla říšským sněmem potvrzena již v lednu následujícího roku. Faktickým vládcem Švédska se však stal říšský kancléř Axel Oxenstierna.38 Ten se snažil především držet politiky pokračovací války, a aktuálním problémem proto bylo najít nového vrchního velitele expedičních vojsk. Podle královy vůle se jím měl stát Vilém Sasko-Výmarský, jenže ten se ještě před osudným střetnutím u Lützenu stáhl do ústraní a do popředí se dostal jeho mladší bratr Bernard Sasko-Výmarský se svými bernardiány.39 Byl to právě on, kdo po skonu krále energicky převzal velení v bitvě a ihned po jejím konci informoval Oxenstiernu o tom, že „ač přes velké neštěstí skončila bitva vítězně, neboť se nepřítel stáhl k Čechám a jemu zbyla armáda naštěstí v pořádku“.40

Švédská královna Marie Eleonora Braniborská (1599–1655). Zdroj: Theatrum Europaeum.

Ani v takové situaci nebylo pomyšlení na uzavření míru. Papež Urban VIII. sice na ukončení konfliktu naléhal, ale jeho přáním nikdo nenaslouchal. Tři nejvlivnější političtí vůdci si jednoduše válku přáli. Kardinál Richelieu potřeboval pro francouzské zájmy získat moc nad Porýním, pro Oxenstiernu zase nepřicházel v úvahu odchod švédských vojsk bez řádných územních zisků. Olivarezovi naopak imponoval postup císařských vojsk do nitra Říše, neboť mohl některé pluky postupně odvolávat do nekonečné války vedené Španělskem proti Spojenému Nizozemí.41 Přestože švédského říšského kancléře s francouzským kardinálem spojovala vidina Evropy bez silných Habsburků, jejich vzájemná politika se neobešla bez kompromisů.42 V zájmu Stockholmu rozhodně nebyla silná Francie, jejíž zájem stále častěji směřoval i do středovýchodní Evropy.43 Polsko-litevské válečné síly, skryté především ve hbité jízdě, by totiž mohly výrazně ovlivnit poměr sil ve velmocenském zápasu. Unie však neměla větší zájem se na takových projektech podílet.

Oproti zbytku Evropy znamenala třicátá léta a začátek čtyřicátých let 17. století pro Polsko-litevskou unii období relativního klidu zbraní. Velkou měrou k tomu přispěl podpis míru v Altmarktu (pl. Stary Targ) v roce 1629, který sice polskou korunu ochudil o dnešní pobaltské země, ale zato přispěl k uvolnění rukou od války se Švédskem. Unie však nadále udržela důležitý přístav Gdańsk, ačkoli část příjmů šla místo Varšavy do Stockholmu.44 Návrat ztracených území a rivalita mezi členy rodu Vasa se stala argumentem španělské diplomacie pro připojení Polsko-litevské unie do spolku namířeného proti vznikajícímu Heilbronnskému svazu, vedenému právě Švédskem.45 Polsko-litevská unie byla objektem zájmu Španělska již za vlády Filipa II., který na sklonku života proti rozpínavému Švédsku naplánoval velice odvážný podnik. Polský král Zikmund III. Vasa měl shromáždit vojsko, jež mělo ve správný okamžik vyplout na pomoc hlavní armádě a společně se vylodit na švédském pobřeží.46

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krušné hory ve švédském sevření.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.