Copyright © Petr Eismann, 2020

Cover © Jana Maffet Šouflová, 2020

Vydalo nakladatelství

JONATHAN LIVINGSTON, s. r. o.

v roce 2020

ISBN epub 978-80-7551-157-7

ISBN mobi 978-80-7551-158-4

ISBN PDF 978-80-7551-159-1

www.jonathanlivingston.cz

Vydání finančně podpořil

MAPA

Prolog

Mé jméno je Daxalthorvié a měl jsem tu čest být věrným služebníkem a snad i přítelem věčně mladého pána Jagha, tajemného vládce ve stínech. Příběh, který vám budu nyní vyprávět, mi nad mnohými sklenkami vína vyprávěl mistr Jagh v průběhu mnoha let. Nyní, kdy se Jagh společně se svými druhy odebral na Gill-nor-March, ostrov nesmrtelných, konečně dostávám odvahu se o něj podělit i s vámi. Jedná se o životní příběh jednoho z nejmocnějších tvorů naší doby.

Tento příběh začal v dávných dobách, kdy nyní mocná Avalonie byla pouhým divokým pohraničím, kde se ve hlubokých hvozdech rýsovaly jen nejasné hranice pohraničních baronství a stále sílícího Západního markrabství na jedné straně. Na druhé pak území prastarých a divokých klanů původních obyvatel.

V tomto prostoru se ve stovkách drobných střetů utkávali kolonisté z řad lidí, elfů, barbarů, trpaslíků a krollů s původními obyvateli divočiny, jako byli goblini, orkové, vlkodlaci, skřeti, trollové a jiní. Ne nadarmo se toto území nazývalo Krvavá divočina.

Život zde byl tvrdý a jen ti nejschopnější měli šanci přežít. Tvrdé podmínky přinutily všechny kolonisty ke spolupráci, při které nerozhodovalo to, kdo je jaké rasy, jako spíše to, jak je kdo schopen pomoci komunitě. Během tvrdých let kolonizace zde začal u kolonistů vznikat i svobodný duch, který se jen obtížně smiřoval s nadvládou vzdálené Jardonie.

Právě v tomto prostředí přišel na svět můj pán Jagh, který se svými společníky Grultem, Koré a Rankou výrazně přispěl ke změně Krvavé divočiny v mocnou Avalonii, kde jsou přiznána práva všem tvorům bez rozdílu rasy, víry či pohlaví.

Jaghovo dětství

Narodil jsem se ve farmářské osadě kolonistů mimo obchodní stezky, jen zřídkakdy navštěvované cizinci, na jejíž jméno si už nevzpomenu. Od mala jsem věděl, že chci být jiný. Dřít celý den na poli, ráno a večer krmit dobytek, vařit a starat se o sourozence. Ne, to nebylo nic pro mě. Objevil jsem v sobě úplně jiné vlohy; dovedu lidi pobavit, odvést pozornost od každodenních starostí a ukázat, že může existovat i jiný, úžasnější svět než ten jejich v hlíně. Nestudoval jsem nic z bardského umění, ale nadání mám, o tom jsem přesvědčen! A co na tom, že za tohle také něco chci.

Můj druh z dětství Grult, když jsme byli malí (u krolla to je trochu jinak, jako malý byl velký téměř jako já, když jsem vyrostl), mi vždycky říkal: „Ty línej jak veš, hejbat víc rukama a míň pantama…“ Jak je patrné z Grultova slovníku, Grult nikdy nepatřil mezi velké myslitele. Jeho mysl se nikdy nezatěžovala přemýšlením o správném slovosledu. Více než na formu dbal Grult vždy na obsah sdělení. Mnohý ho, kvůli jeho projevu, ne zcela právem považoval za hlupáka, kterým ovšem on nikdy nebyl.

Ač mi Grult často vytýkal mé přílišné žvanění, po večerech stejně rád poslouchával příběhy o krollích bojovnících nemilosrdně ničících své nepřátele po desítkách. Podobně na mě útočili i ostatní z vesnice, hlavně když jsem v době senoseče a sklizně sedával pod stromem a krátil chvíli pracujícím vyprávěnkami a písněmi. Když jsem Grultovi pomáhal tlačit vůz do kopce, zatímco on táhl, já měl pořád dost sil, zpestřit mu práci zajímavou historkou či příběhem.

Věděl jsem, že jednou odejdu, naučím se hrát na nějaký hudební nástroj, naučím se skládat skutečné básně a hudbu a získám dost, abych mohl dělat vše, co mě baví. Obviňovali mě ze zlodějství, ale nikdy bych neokradl strádající. Něco jiného je ovšem to, že když se lakomci odvedle povedlo víc medoviny (a podělit se nechtěl), tak mu ze sklepa lahvinka dvě zmizely. Nikomu jsem vědomě neškodil bez důvodu a za nutkání mít vždy tolik, abych si mohl dovolit, co chci, prostě nemůžu nést odpovědnost. Našim a třeba Grultovým bych fakt nikdy nic neukradl. Jednak se vždy podělili o vše, co měli, jednak je Grult můj přítel. Hlavně však i přátelské poplácání od něj bolí, jako když se tátovi kdysi utrhnul býk a převálcoval mě, čímž mě málem zabil.

Naučil jsem se dobře rozpoznat, koho se mám držet a na které straně stát ve sporech. Pokud to nikomu neublíží, není ani úplně špatné občas strany změnit. On nikdo nikdy neví od začátku vše, a já dokážu sám sobě přiznat, že jsem se zmýlil a na začátku se postavil na špatnou stranu. Vždy je ale dobré mít na své straně Grulta. Třeba na zábavě, která se zvrhne PRÝ mou provokací (Mou?? Pche, drzý pomluvy!). Jednou se spolu s Grultem vypravíme do daleka. Staneme se slavnými a uznávanými. Pak přijedeme zpátky domů a všechny omezence ve vesnici utřeme, jak si zaslouží (jak omezené byly tehdy naše sny!).

Chtěl jsem se stát uznávaným zlodějem, ale reputaci získat tak, jak hrdinové, o kterých vykládali občasní kupci a návštěvníci vesnice. Není nic slavného na tom, vybrat sklep lakomému sousedovi, který je napůl hluchý. Nikdy jsem neslyšel žádnou poemu O vykradeném sklepě, a když jsem ji zkusil složit, tak to nějak nešlo. Tušil jsem, že na mě čeká něco jiného, lepšího.

Od malička jsem věděl, že potřebuju přátele, že nedokážu ve světě přežít sám, na vlastní pěst. Plány jsem měl. Můj vlastní jazyk a talent mi budou štítem, Grult bude můj meč a další se uvidí, někde se začít musí! Může to znít tak, že jsem chtěl všechny kolem sebe využívat. Já to ale raději definuji jako vzájemnou pomoc a potřebu! Vyrostl jsem v malé komunitě, kde v rámci možností patří věrnost malé skupině. Nepřišlo mi to jako špatný začátek. Není žádná zrada mít soukromí a soukromé věci, o kterých nikdo neví, a které se mohou hodit, až nadejde čas. Ostatně malinko přibarvená pravda nebo správně poškrábaná karta nejsou ničím, co by mohlo někomu zásadně uškodit. A jednou, jako bohatý majitel domů, heren a kabaretů ve městě, na kterém bude viset můj erb, se tyto historky budou vyprávět dál a dál.

To byly mé dětské plány a sny, které měl neúprosný osud přetvořit s jistým zvráceným smyslem pro humor a ironii.

Vypálení rodné vsi

Byl podzim. Úroda byla sklizena bezpečně v sýpkách. Medovina dozrávala ve sklípcích. Ve chlívcích chrochtala vykrmená prasátka, která otec netrpělivě obcházel a vybíral, kterým z nich nejlépe uctí Lilith, naší dobrou bohyni. Matka narychlo spravovala sváteční oblečení. Ve vzduchu bylo cítit napětí, které bylo předzvěstí nadcházející slavnosti.

My s Grultem potajmu ochutnávali zásoby sousedské medoviny a hodnotili, která by nejvíce oblouznila děvčata ze sousední vsi, kam se všichni chystali na velikou oslavu podzimní rovnodennosti. Plánoval jsem, kterak dívky okouzlím Grultovou silou a svou důvtipností, podpořenou lehce přibarvenými historkami.

Ve vykotlaném pařezu za vsí jsem měl pečlivě schovánu hromádku měďáků s několika stříbrňáky a jedním zlaťákem (náš společný majetek s Grultem), za které jsme plánovali koupit na výročním trhu nějakou pěknou sekeru pro Grulta a dobrý luk pro mě. Měla to být naše první hrdinská výstroj a my, ač jsme ji zatím měli jen ve svých snech, jsme na ni už byli patřičně hrdí.

V noci jsem nemohl nedočkavostí ani usnout. Chtěl jsem, aby ta dlouho očekávaná chvíle už přišla. Ze svých představ jsem byl vyrušen podivným kouřovým zápachem. Chvíli jsem mu nevěnoval pozornost, mysle si, že se jedná jen o zhmotněnou představu z mého snění. Pak však někdo začal volat: „Hoří, hoří! Kde jste kdo. Pomóóóc.“ To mě vytrhlo ze snění a já jak blesk sjel z postele a běžel ven. Ne, že bych se chtěl zrovna přetrhnout prací, ovšem mohl bych během pozorování hašení načerpat nějakou látku pro své příběhy. Cestou ven jsem se zabalil do otcova svátečního zimního kabátu (no co, v chaosu hašení si toho snad matka nevšimne a já přece nebudu zbytečně venku mrznout), nasoukal jsem se do bot a do kapes vsunul hrst oříšků a zbytek špeku od večeře, kdyby mi snad při pozorování hašení vyhládlo.

Vyplížil jsem se ven a opatrně, aby si mě nedej bože nikdo nevšiml a nedal mi nějakou práci, jsem se plížil k požáru. Tam jsem zkoprněl hrůzou. Hořely naše sýpky a sklepy se zásobami! Kdo to udělal? Myšlenky na čerpání látky pro příběhy vzaly rychle za své a já se vrhnul pomáhat při hašení. Všude panoval chaos. Někdo tahal vědra s vodou, někdo do plamenů házel hlínu a další se pokoušel ze sýpek a sklepů zachránit vše, co jde.

Starosta jen lomil rukama a vykřikoval: „Až najdu toho, kdo to udělal, tak ten bude litovat dne, kdy se narodil.“ Pak zahlédl mě, chytil mě za flígr, začal mě fackovat a křičet: „Tak todle jsi fakt, ty mizernej skrčku, přehnal. Za todle tě čekají galeje.“ Náhle se ze tmy vypotácel Grult s obrovským vědrem vody, které úplnou náhodou vylil přímo na starostu. Ten mě pustil. Zprudka se otočil, připraven seřvat to nemehlo, které ho zmáčelo. Když však zjistil, že zírá do svalnaté hrudi mého přítele, jen vykoktal: „Dávej více pozor, synku, ať ještě někomu neublížíš.“ Toho jsem využil a ztratil se v davu.

Na prostranství u ohně se shromáždila celá vesnice a společnými silami začala pomalu přemáhat zrádný oheň. Po hodině bylo téměř po ohni. Zadýchaní sousedé dohašovali poslední plaménky a já se konečně mohl věnovat prohlídce toho, co bylo zachráněno. Samozřejmě tak, aby to nikdo neviděl. Grult mě kryl a já ze zachráněných věcí začal vybírat vše, co by mohlo podpořit naši plánovanou oslavu.

Náhle se ozvala malá dcera ševce: „Jé, koukejte se, co to k nám jde za legrační strejdy.“ Její omyl nemohl být větší. Všude ze tmy se začaly vynořovat divné postavy. Kulaté hlavy zdobily válečné barvy, ze kterých plály nenávistně oči. Ruce, porostlé bílými chlupy, svíraly štíty s vyobrazením bílého pařátu a válečná kladiva. Oděny byly do kožených a šupinových zbrojí, které nesly stopy dlouhého používání. Nikdo z nich nevydal ani hlásek a o to byl jejich příchod hrozivější. Šly vyrovnaným krokem plným odhodlání.

První se vzpamatoval můj otec, který se probral z přímo hypnotického ochromení a zvolal: „Orkové, chopte se zbraní a vyžeňme tu chátru z naší vsi.“ Jeho slova však byla náhle přerušena černým šípem, který se mu zabodl do hrudi. V tu chvíli jsem začal vnímat vše jakoby zpomaleně.

Křik dětí. Hrůza ve tvářích sousedů. Vzdorovitý křik Grultova otce, který se s cepem v rukou vrhnul na postupující orky, nedbaje šípů, které se do něj znovu a znovu zakusovaly. Starosta, kterak volá: „Vzdáváme se, náš pán baron Tanabitský za nás vyplatí tučné výkupné.“ Pláč matky, která se marně snaží zastavit krev prosakující skrze otcovu halenu. Grult, který se snaží svým velikým tělem ochránit mou malou sestru. Dupot nohou. Hluk. Vzduch se zaplnil svistotem šípů, které si neomylně nacházely cíle v těch, co se pokoušeli stavět na odpor. Přibližující se šik orků. Náhle, jako jeden muž, orkové zařvali.

Pak se něco ve mně zlomilo a já, z nedostatku jiných zbraní, jsem popadl první kámen, na který jsem narazil a vzdorovitě ho hodil na postupující orky. Pak další a další. Většina kamenů se jen neškodně odrazila od štítů či zbrojí orků. Některé však nalezly svůj cíl a způsobily orkům bolestivá zranění. S velikým zadostiučiněním jsem sledoval, kterak vyjí bolestí. Náhle se mi rozostřily oči a já ucítil prudkou bolest hlavy. Hroutě se na zem, uviděl jsem za sebou orka, kterak se rozmachuje k dalšímu úderu. Skrze mlhu mdloby jsem zaslechl Grultovo hlasité Nééééééé – a pak spásná tma.

Nevím, jak dlouho jsem byl v mdlobách. Když jsem se však probral, bylo už po boji. První věc, kterou jsem si uvědomil, byla obrovská bolest hlavy. Zdálo se mi, jako by se mi v hlavě uhnízdil milión skřítků, kteří v ní neustále buší do kovadlin. Udělalo se mi zle a já se pokusil vyzvracet večeři. Nešlo to a při pokusu si utřít ústa jsem zjistil, že má zápěstí jsou pevně svázána bytelným řetězem. Zamrkal jsem a poprvé se pořádně rozhlédl po okolí. To, co jsem uviděl, mi vyrazilo dech a já poprvé zalitoval toho, že jsem se z mdloby probral.

Byl jsem na malém návršíčku nad vsí. Kolem mě na zemi se povalovali sousedi, stejně svázáni jako já. Vedle mě byl Grult, kterému se vyčerpáním pravidelně zdvíhala hruď. Nemluvil. Jen na mě zíral. Měl divně lesklé oči a já bych se vsadil, že jsem v nich poprvé v životě viděl slzy. Všichni sousedé na sobě nesli mnohé stopy po bití. Jejich oděv byl roztrhán, boty často chyběly.

A pak mě poznání zasáhlo jako úder z čistého nebe. Všichni? Jak to, že je jich tak málo. Kde jsou rodiče? Kde je prabába Vokurková? Ta divná stařenka, které jsem tak rád plundroval záhony s jahodami. A další. Nikdo se šedinami nebyl mezi námi!

A děti!!! Kde jsou děti? Kde mám svou malinkou sestřičku? Kde je Grultův malý bráška? Kde jsou všechny děti z vesnice? Otočil jsem se na jediného, kdo mi mohl pomoci. „Grulte, co se tady proboha stalo? Kde je zbytek sousedů!“ „Ty chtít-li mít někdy dobrý spánek. Ty už nikdy na to neptat. Ty slíbit to na naše přátelství!“ Odpověděl mi Grult divně zastřeným hlasem. „Jagh, ty smířit s tím, že oni být u naší dobré bohyně!“ důrazně dodal a umlkl. V tu chvíli jsem byl rád za krutou bolest hlavy, která mi znemožňovala jasné uvažování.

Svítalo a já tupě sledoval, co se dole ve vesnici děje. Obrazy, které jsem měl před sebou, se mi začaly spojovat až za nějaký čas. Hořící vesnice. Skupinka orků vyhánějící dobytek naložený zásobami. Obzor, na kterém se kromě svítání objevovala záře v místech sousední vesnice. Kříže obalené čímsi, co nebylo na dálku k rozpoznání. Proč ty tam byly, jsem si domyslel až za dlouhou dobu. V očích všech shromážděných byla vidět úplná rezignace. Všech? Ne. Grultovy oči už byly suché, lesknoucí se pevným odhodláním. Z jeho úst znělo jen tiché, o to však zlověstnější: „Pomstít! Bít! Litovat!“

Pak už byli všichni orkové u nás. Kopanci nás postavili. Skrze řetězy na rukou provlekli vodicí řetěz a celá naše skupina se rychlým pochodem vydala na pochod směrem na severozápad. Do hvozdem pokryté vrchoviny.

Cesta do zajetí

Šli jsme po lesní cestičce, která se tu a tam ztrácela. Jak slunce stoupalo, tak byli naši věznitelé stále více a více nervózní. To se projevovalo zejména tím, že za každé, byť nepatrné zdržení následoval trest v podobě surové rány. Drželi jsme se ve stínu hvozdu. Když slunce vystoupalo nad vrcholky stromů, zavelel ork v kroužkové zbroji a my jsme konečně zastavili. Únavou jsme všichni popadali na zem. Mnozí usnuli tak, jak padli. O mě se také pokoušely mdloby, ale Grult mi nedovolil usnout.

Na hlídku k nám byli postavení dva orkové, kteří se uvelebili v hustém křoví, kam sluneční paprsky nemohly. O nás se pak nikdo nestaral. Netrvalo dlouho a ze všech stran se začalo ozývat hlasité chrápání. Já začal překonávat prvotní nával únavy, což mi umožnilo vnímat další věci, jako lehce ustupující bolest hlavy, hlavně však kručení hladového břicha.

A pak mi to došlo. Mám na sobě otcův sváteční kabát, jehož velké kapsy jsou napěchované jídlem, které jsme si s Grultem chtěli ulít na oslavu. Rychle jsem provedl kontrolu zásob a zjistil jsem, že mám dost jídla tak na dva až tři dny pro mě a Grulta. Ještě štěstí, že jsem bral jen vydatné věci, které dlouho vydrží. „Na, Grulte, najez se,“ řekl jsem a podal Grultovi kus uzeného se sýrem. Vděčný úsměv na Grultově tváři mi byl tím nejlepším poděkováním. Po chvilce mlaskání se od Grulta ozvalo: „Mňam. Ty spát, Jaghu, já pohlídat a číhnout,“ to jsem však už slyšel jen zdálky, neboť jsem konečně upadl do posilujícího spánku.

Zdálo se mi, že jsem oči zavřel jen na chviličku a už jsme byli buzeni nemilosrdnými kopanci a pokřikováním. Ještě že mě Grult vytáhl včas na nohy, takže jsem byl ušetřen dalších ran. Orkové, žvýkající sušené maso, zaveleli a vyrazilo se dál. Zatímco orkové jedli, my nedostali nic. Šli jsme celou noc, s jedinou krátkou zastávkou u potůčku na pití, kterou jsme s Grultem s povděkem využili k dlouhému napití. Bohužel ne všichni k tomu měli dost sil. Během cesty jsem měl značné problémy s hledáním cesty a často jsem se udeřil o větev, strom, či vyčnívající kámen. Díky Grultovi, který ve tmě vidí jako netopýr, jsem se neotloukl více. Stejně jako Grult ani orkové neměli vůbec žádné problémy s orientací ve tmě. Ty mrchy vidí ve tmě lépe než za světla!

Cesta trvala tři dny, během nichž jsem se vzpamatoval z utržených ran. Bohužel se však naše skupina zmenšila o čtyři osoby, které nevydržely vražedné tempo cesty s nedostatkem jídla a pití. My s Grultem jsme na tom byli díky zásobám v mých kapsách o poznání lépe. Z počátku mě trápilo to, že se o jídlo nedělím s ostatními. Ovšem pro všechny jsem stejně neměl dost, a mám-li si zvolit mezi mým a Grultovým přežitím a tím, že budeme trpět hlady všichni, zvolím si vždy přežití mé a mých nejbližších přátel.

Po třech dnech (spíše nocích) jsme dorazili na zarostlé prostranství před jakousi jeskyní, kde již byla shromážděna skupina dobytka. Hlouběji v jeskyni pak další zajatci, k nimž jsme byli přivedeni. Všichni se váleli ve vlastních výkalech. Byla na nich znát absolutní rezignace na cokoliv. Všichni? Ne! Po chvilce mi došlo, že ne všichni. V rohu jeskyně, stranou od ostatních seděly dvě dívky (elfka a člověk). Čisté, v rámci možností, snažíce se neupadnout na úroveň tupých, vyčerpaných zvířat. Nějakou dobu jsem je nemohl poznat, tak se změnily! Pak jsem je však poznal. Dloubl jsem loktem Grulta kamsi pod kyčel a pošeptal mu: „Hele, Koré s Rankou. To máme ale kliku, nemusíme se za nima táhnout do sousední vsi,“ dodal jsem ironicky, což však Grult nepochopil a zamyslel se.

Možná je nyní na místě trochu popsat, kdo to Ranka s Koré tehdy byly (dnes jsou samozřejmě známy všem obyvatelům, a to nejenom Avalonie, tehdy však byly před svou životní dráhou, která je/nás proslavila).

Koré: Nenápadná lidská dívka, sirotek. Její rodiče zemřeli během neštovicové epidemie, dříve než mohl z města Tanabis dorazit léčitel. Poté byl ve vsi postaven malý chrám bohyně Lilith, kde bydlel Daiken, kněz léčitel, který se ujal Koréiny výchovy. Koré se v chrámu naučila mnoha ne zcela běžným dovednostem, jako například číst, psát, kreslit mapy, naučila se základům temnořeči (řeči původních obyvatel divočiny), uměla vydělávat pergameny, připravovat inkoust a mnoho dalších věcí, které rozhodně nebyly v divočině běžné. Ač nenápadná, byla Koré obdařena velikým charizmatem a pronikavou inteligencí. O Koré se nedalo říct, že byla úplně štíhlá, to jí ovšem v mých očích neubíralo na přitažlivosti. Stačilo, když se usmála, promluvila, a rázem byla schopná (pokud chtěla) okouzlit celé okolí. Její nádherné, lehce vlnité medově hnědé vlasy jí spadaly do půli zad. Modř jejích očí mě už tehdy přiváděla do rozpaků a já mnohdy ztrácel slova, což se mi opravdu často nestávalo. Tehdy jsem to ještě nevěděl, ovšem byl jsem do ní hluboce zamilován od prvního pohledu na ni. To jsem si však uvědomil až o mnoho let později.

Ranka: Tichá, stále zasněná elfka, která ráda trávila dlouhé chvíle sama v lese. Její otec byl lovec stopař, který zásobil osadu zvěřinou. Ranka ho na jeho loveckých toulkách doprovázela od dětství. Ne snad proto, že by se jí líbil lov. Její touha pramenila z lásky k hvozdu. Od malička se Ranka stranila společnosti svých vrstevníků. Snad i proto si s Koré, která jako sirotek byla také odvrhována, vytvořily pevné přátelství, ne nepodobné tomu mému s Grultem. Ranka byla vyšší šlachovité postavy. Měla kulatý obličej a dlouhé hnědé vlasy. Její oči zářily zelení, barvou lesa. Pokud se někdo vyznal v divočině a uměl v ní přežít, tak to byla právě Ranka. Malinko mě občas štvala její přílišná citlivost vůči všem živým tvorům (zvlášť když vím, že nejlepší bažant je na víně a králíčka výborně ozdobí mrkvový salátek), to ovšem vůbec nebránilo v tom, že jsem ji velice uznával.

Ač jsem se o Grultovi ve svých vzpomínkách již mnohokrát zmínil, ještě jsem ho nepopsal, a proto to nyní napravuji.

Grult: Téměř ٢,٥ metru vysoký kroll s tělem samý sval. Budil hrůzu už tehdy. Ač vypadal hrozivě, nebyl v jádru zlý. Bylo mu však vyčítáno to, že v dětských rvačkách často svému soupeři nechtěně ublížil, za což ovšem nemohl. Grult nebyl žádný velký myslitel, ovšem křivdil bych mu, kdybych o něm řekl, že byl hlupák. Grultův otec byl sedlák, občasný dřevorubec a Grult mu už od časného dětství pomáhal v jeho těžké práci. Sílu na to rozhodně měl. Moc dobře si pamatuji, jak ho onehdá kopl kůň. Normálního člověka by to srazilo na zem. Grulta ovšem ne. On se jenom oklepal a pak ránu koni vrátil, čímž ho omráčil. Grult byl mým nejbližším přítelem, pro něhož bych obětoval téměř vše.

Když nás Koré s Rankou viděly, rezignovaně se usmály a kývly na nás. My s Grultem jsme nezaváhali ani na chvilku a připojili se k nim. Nechtělo se nám vyzvídat, co se stalo, když to bylo naprosto zřejmé, místo toho jsem z kapes vysypal zbytky oříšků a pozval dámy na královskou hostinu. Během hostiny nám Koré povyprávěla o fungování zdejšího dočasného tábora.

Jejich skupinka zajatců sem dorazila jako první už před dvěma dny. Byli tak rychlí právě proto, že se cestou nemuseli zdržovat staráním se o dobytek. Ten se orkům nepodařilo ukořistit. Dobytek z vesnice, která byla díky Rančinu otci varovaná o pohybech orčí skupiny v okolí, se podařilo ukrýt do chrámu za pevnou zeď, za kterou se opevnila i většina vesničanů. Bohužel, ne všichni uvěřili varování a odmítli se s ostatními sousedy tísnit v chrámu. Když pak došlo k přepadu, nezaváhala Ranka, Koré a několik statečných ani na chvilku a vyrazili pomáhat zachránit, co se dá. Během boje, který se následně odehrál, však byli vesničané přemoženi a mnozí zajati. Celou cestu na toto místo dávali také orkové zajatcům náležitě najevo svou nespokojenost s výsledkem nájezdu, a to tak, že každého dne ukřižovali jednoho náhodně vybraného zajatce. Prý pro věčnou slávu jejich temné bohyně Myrry.

Když orkové zjistili, že Koré mluví jejich řečí, ustanovili ji jako svojí tlumočnici. Z pozice tlumočnice se pak Koré podařilo to, že se Ranka stala zodpovědnou za vaření jak pro orky tak pro zajatce (z toho, co zbylo po orcích). Ač mají obě hlad, přiznaly se, že první dny vůbec nejedly, neboť se nemohou přemoci jíst lidské a elfské maso. Na to Ranka špitla: „Ještě štěstí, že jste dnes dorazili vy i další skupina s dobytkem. Maso zabitých došlo a my bychom zase hráli tu ohavnou ,hruʻ Šlapejte a kdo první padne, toho sníme. Takhle snad dovolí orkové porazit nějaké dobytče.“ Jen co to dořekla, přišel mezi zajatce ork, ukázal na Koré a cosi zavrčel. Ta zavrčela zpátky a ukázala na nás s Grultem. Vrčení ještě chvíli pokračovalo, až nakonec ork mávnul rukou, nakopl nejbližšího zajatce a kývl hlavou ven.

Koré jen špitla: „Je to, jak Ranka říkala, budou zabíjet dvě dobytčata a chtějí, aby je Ranka se mnou připravila, a to natolik rychle, aby se mohlo večer slavit. Domluvila jsem, že nám budete pomáhat. Mám vás ovšem varovat. Pokud se pokusíte uniknout, ukřižují každého druhého zajatce a pro vás, až vás chytí, připraví Mor-Ra-Schor, nevím, co to je, ale vidět bych to rozhodně nechtěla. Pojďte rychle, než si to rozmyslí. Jo a pozor na jazyk, mám takové tušení, že nám orkové rozumí.“

Vyšli jsme ven do poledního slunce. Tam na nás čekala dodělávající kravka a zcepenělé prase. Kolem nich byly v trávě poházené misky, tupé nože, sekerka a nějaká sůl. O kus dál byl položen velký kotel. Ork, jenž nás vyváděl, jen zavrčel a natáhl se do stínu jeskyně. Ač jsme byli neodpočatí, vrhli jsme se s chutí do práce. Já odešel do blízkého okolí pro dřevo. Grult se jal zkušeně bourat maso, zatímco Ranka brouzdala trávou a hledala bylinky. Koré jen vyčerpaně klesla ke kotli a snažila se z něj odstranit zbytky po nechutné předcházející krmi.

Nikdy bych tomu nebyl věřil, ale společná práce mě začala naplňovat jakýmsi novým, pro mě doposud neznámým druhem uspokojení. Po chvíli jsem z hlavy dostal veškeré strasti a užíval si jednoduchou práci. Během chvilky jsem nasbíral hromadu dřeva. Když ji ovšem uviděl Grult, jen zavrtěl hlavou: „Jagh, sbírat silnější dřevo, jako Grult ruka, jinak maso neudělat. Šup, šup, muset mít hromada uhlíků, pak péct maso.“ Tím trochu zchladil mou chuť do práce a já se vydal hledat popadané stromky do blízkého okolí. Cestou jsem se rozhlížel, čím bych mohl zaplnit své prázdné kapsy, a starost o dřevo jsem vypustil z hlavy. Při čistě náhodné prohlídce hromady zavazadel se mi podařilo objevit několik opasků, párů bot, zánovní halenu, pytlík obilí, starý nůž a hrst hrotů na šípy. Vše se přemístilo do mých kapes. Jelikož jsem si musel dávat velký pozor na hlídače, zabrala mi tato činnost dost času.

Náhle k mému nosu zavanula vůně čerstvě pečeného masa. Ups, já zapomněl na dřevo! Rychle jsem popadl první větší větev, na kterou jsem narazil, a vítězoslavně jsem nakráčel do tábora. Tam mě přivítaly lehce nevraživé pohledy mých společnic a Grultův chápavý úsměv. „Já to říkat, přijít, až ucítit pečínku, s větvičkou v ruce. Kapsy mít ale plné užitečností, já znám.“ „To jsem teda zvědavá,“ zavrčela Ranka. „Grult má pravdu,“ pípl jsem a začal z kapes vytahovat nalezené předměty. Poté co spatřili mnou nalezenou úrodu, vzali mě na milost. Předměty jsme si pečlivě rozdělili a vrhli se na přípravu velké večeře pro naše věznitele, doufajíce, že něco zbude i pro naše zajaté sousedy. My ovšem na nic nečekali a začali hltat první kousky opečeného masa. Lepší kousky jsme opekli, z těch horších pak Ranka uvařila lahodný guláš, který dochutila nasbíranými bylinkami. Lepší dobrotu jsem ještě nejedl.

Pak se však začali probouzet první orkové a my už nemohli uždibovat z připravovaného. To mi ovšem nezabránilo, abych nesbalil posledních pár řízečků, pro strýčka Příhodu. To už však byli orkové na nohou. Z nedalekého křoví vyvalili bečku medoviny, kterou za bujarého veselí narazili (škoda, že se mi ji nepodařilo objevit, to by bylo zahřáníčko). Když orkové zjistili, že je jídlo připravené, nahnali nás zpátky do jeskyně k ostatním zajatcům. Na stráži zůstali dva orkové (celkem jich zde bylo kolem třiceti), kteří si svou zlost nad službou vylévali na nebohých zajatcích. My jsme však byli kupodivu jejich týrání ušetřeni. Znaveni jsme se svalili v našem koutku a s plnými břichy, vzájemně se zahřívajíce, jsme usnuli hlubokým spánkem, ze kterého nás neprobudil ani sílící hluk, pocházející od hlasitě slavících orků.

Nad ránem nás hrubě probudil podnapilý hlídač. Zachrochtal a mávnul prackou směrem ven. „Máme jít ven ze zbytků připravit jídlo pro zajatce,“ automaticky přeložila Koré a malátně se začala zvedat. Vyšli jsme do probouzejícího se dne a uviděli spoušť po hodování orčí hordy. Nakradené předměty byly rozházené po okolí, všude poházené zbytky jídla, a to i mezi výkaly. Znechuceně jsme se dali do práce a pokusili se zachránit maximum jídla. Nikdo nás nehlídal. Mrknul jsem na Grulta a na jedno selátko. Ten můj pohled nepochopil, drapnul po seleti a snažil se ho schovat pod kabát. „Néé,“ vyslovil jsem potichu a přejel si ukazováčkem po krku. To už Grult pochopil a zlomil seleti vaz. Urychleně jsme ho začali připravovat.

Během přípravy vydatného jídla pro naše sousedy jsme svolali naši první vážnou poradu. „Co dál?“ špitla Ranka. „Utéct nemůžeme, nechci riskovat další kříže,“ razantně prohlásila Koré. „Všechny zamordovat teď, když chrápat,“ snažil se protlačit svůj názor Grult. „Na to bohužel nemáme, nejsme všichni takoví siláci jako ty,“ odvětil jsem. „Dobře, zabít je všechny nedokážeme a nemůžeme ani utéct, proto navrhuji se co nejlépe připravit na cestu. Ranka s Grultem dovaří jídlo, Jagh omrkne, co by se nám hodilo na budoucím útěku, a já se pokusím vydělat nějaké kůže a ušít z nich vaky pod oblečení,“ rozdělila práci Koré a my jen kýv-li hlavami a dali se do díla.

Nejprve jsem opatrně prohledal zásoby a lehce z každého pytle odebral malé množství tak, aby můj přesun nebyl na první pohled znát. Část z toho jsme použili k přípravě vydatného jídla a zbytek jsme uschovali na cestu. Z hromady věcí jsem vymotal provaz, z něhož jsem Grultovi upálil tak pět metrů (omotal si je pod oblečením kolem pasu). Konec provazu jsem pak nechal v ohni tak, aby to vypadalo, že ho někdo nechal shořet v ohni. Ztopil jsem i křesadlo. Pak se mi podařil husarský kousek, když jsem náhodně narazil na spícího orka, jemuž se u pasu povaloval váček s penězi. Ten jsem mu odřízl, vybral zlaťáky (které jsem si schoval do boty, to nikdy nedělejte, pokud máte před sebou dlouhou cestu, nevěřili byste, jak takové zlaťáky mohou rozedřít nohu) a zbytek schoval u hlavy sousedního orka. Celý lup jsme si poctivě rozdělili. Při dělení lupu mi Koré vtiskla do ruky prak, který sama ušila. Byl to tak první dárek, který jsem od ní dostal.

Pak jsme rychle odnesli kotel k ostatním zajatcům, aby jim jídlo opět nesežrali orkové. Ti se po dlouhém půstu na jídlo hladově vrhli, za posměšného pohledu orčích strážců. My unaveně padli a snažili se odpočívat. Náš odpočinek však neměl dlouhého trvání, neboť nás strážci brzo vyhnali ven připravit orčím pánům jídlo na dlouhou cestu. Už jsme se začali připravovat na další kolo vaření, když se na prostranství před jeskyni přivalila skupina patnácti orků, vedená tvorem, který se velikostí a silou mohl směle měřit s Grultem. Na sobě měl opotřebované plátové brnění, přes které měl přehozenou medvědí kožešinu. V rukách svíral obrovskou válečnou sekeru, u pasu se mu houpaly useknuté dlaně a na hlavě měl přilbici z medvědí lebky. To, že se jedná o trolla, jsem se dozvěděl později při svém výcviku.

Mnoho z orků mělo na sobě čerstvé, narychlo ošetřené rány. Z toho jsme usoudili, že se nedávno účastnili nějakého boje. Jen co napochodovali do tábořiště, strhl se poprask. Orci začali pobíhat po tábořišti. Posunky, kopanci a hrdelní řečí začali shromažďovat zajatce a nakradený majetek. Orčí velitel tábora přispěchal před trolla, postavil se do jakési karikatury pozoru, udeřil se do prsou a urychleně začal něco drmolit. Přirozeně nás zajímalo co, a proto se k němu Koré nenápadně prosmýkla, dělajíc, že balí kuchyňské nástroje, které byly rozházeny v okolí. To, co vyslechla, nám následně přetlumočila během pochodu.

Troll: Jak to, že jste ještě nevyrazili do dolu? To neumíš vykonat ani jednoduchej rozkaz Omgu?

Ork: Já konat, jak ty říct. Ty říct, aby my vyrazit, až čtyři skupiny sem dorazit. Poslední skupina s Omgovo bratrem ještě nedorazit. Omg čekat. Omg dobrý velitel. Omg zasloužit odměna, ne hrozby.

Troll: No, Omgu, tak to mám pro tebe blbou zprávu. Na poslední skupinu narazila během denního odpočinku jednotka domobrany, která ji téměř zmasakrovala. Tvýho bráchu teď vohlodávají červi. Ještě štěstí, že jsme na stejnou jednotku narazili i my a vyřídili to s ní. Nejsem si však jistej, zda někdo z ní nezdrhnul. Proto se pakujte a během hodiny vyrážíme.

Ork: My být hladový, ještě jsme nic nežrali, hladový ork, pomalý krok.

Troll: Nažerete se cestou! Chceš snad zpochybňovat mý rozkazy?!

Ork: To rozhodně ne, mocný Tarbanasi.

Troll: No proto, hoďte nám sem ňáký hadry na obvazy, bečku medoviny a maso. Máte hodinu, než vyrazíme. A s tou odměnou se neboj, klan tě bohatě odmění za tvý služby.

Jen co toto Koré vyslechla, musela se rychle ztratit, neboť si ji začal troll hladově prohlížet.

Než se zranění orci stihli ošetřit a najíst, byl tábor téměř sbalen. Vše by se bylo bývalo stihlo, kdyby najednou nevypukla mezi dvěma orky prudká hádka. Hádku začal svalnatý ork s vytetovaným pařátem na čele. Nejdříve něco zuřivě hledal. Pak se zarazil a s hromovým křikem se vrhnul na svého druha. Ten byl jeho útokem evidentně velice překvapen. Neměl nejmenší šanci vyhnout se pravému háku, který mu byl nemilosrdně uštědřen. Následující úder kolenem ho pak poslal k zemi. Napadený ork se však nedal přemoci tak lehce. Na zemi se zmocnil vidlice na opékání masa, švihnul jí ve výši soupeřových kolenou a uštědřil mu tvrdý úder zezadu do podkolení, čímž soupeře srazil na kolena. Pak potácivě vstal. Z rozdrceného nosu mu crčela rudá krev a hruď se mu mohutně dmula námahou.

Než mohl souboj pokračovat, přiběhl mezi bojující orky Omg a něco na ně začal pořvávat. Oba se s ním i mezi sebou začali zuřivě hádat. Během chvilky se kolem nich shromáždil dav orků, do kterého jsme se nenápadně přimíchali. Koré nám začala potichu překládat: „Ten s tím pařátem obviňuje toho druhého z toho, že mu prý ukradl váček s penězi, zatímco ten druhý ho obviňuje z toho, že ho bezdůvodně napadl, a hájí se tím, že mu nic nesebral. Oba trvají na svém.“ Najednou začal dav orků skandovat „goratek, goratek“, bouchaje přitom zbraněmi o štíty. „Co je to goratek,“ chtěl jsem vědět, ale Koré jen pokrčila rameny.

Najednou se davem protlačil Tarbanas a mocně zařval: „Chcete goratek?“ Orci mu ozvěnou odpovídali „goratek, goratek“ (teprve později jsem se dozvěděl, že goratek znamená zvláštní souboj na život a smrt, s tím, že se tento souboj může protáhnout i na několik hodin, neboť každý ze soupeřů má právo během něho opakovaně požádat člena svého rodu o dočasné zastoupení, zpravidla během něho padne více orků). „Já vám dám goratek,“ zařval Tarbanas, mohutně se rozmáchl svou sekerou a jedinou ranou rozťal obviněného orka od hlavy až k pasu. Jeho mrtvé tělo se jakoby líně sesunulo na trávu, zkropenou jeho krví a obsahem střev. Mou hrudí se rozlil opojný pocit drobného zadostiučinění. Dav ztichl. „Řekl jsem balit,“ zařval Tarbanas. „Nebo má někdo jinej názor?“ Nikdo se neozval a orkové se rychle vydali splnit jeho rozkaz.Než jsme se nadáli, byl před jeskyní vytvořen jakýsi pochodový útvar, v jehož středu jsme kráčeli my zajatci, ze všech stran obklopeni orky. Na konci útvaru se pak hnalo zbylé stádo dobytka. Tarbanas se spokojeně rozhlédl, mávnutím své sekery vyslal dopředu skupinku pěti orků, pak si přihnul z měchu a zařval: „Jde se, kdo se opozdí nebo nebude moct, toho prostě oddělejte. Zajatců je dost, můžeme si jich dovolit několik ztratit.“

Vyrazili jsme. Opojný pocit z dobře narafičené krádeže mě brzy začal opouštět. Začala ho nahrazovat pomalu vzrůstající bolest nohou, do kterých se zlaté mince, uschované v botách, začaly nemilosrdně zakusovat. Netrvalo dlouho a já měl nohy jak v ohni. Mé návrhy na chvilkové zastavení se stávaly stále hlasitějšími. Najednou to Ranka nevydržela a polohlasem na mě sykla: „Co je ti? To neujdeš bez skuhrání ani pár kilásků?“ „Ale já mám něco v botě,“ odvětil jsem skoro plačky. „Tak skákej po druhé,“ dobrácky mi poradila Koré, která se nám vmísila do rozhovoru. „Když já mám něco v obou botách,“ dostal jsem ze sebe. Grult se jen zasmál. Ten všivák, já trpím a on se tomu ještě směje! Pak mě však popadl svou svalnatou prackou a vysadil si mě na ramena. V tu chvíli jsem měl chuť ho políbit (skutečně však jen chviličku). Nu, a hned mi cesta nepřipadala tak hrozná. Nebýt těch otravných větví, tak bych si tu cestu snad i užíval. Rozhled jako král, námaha skoro žádná. Co víc si přát? Snad jen hrstičku měkké trávy, aby mě netlačilo pozadí. Když jsem to však Grultovi navrhnul, tak ten se jen ušklíbl a prohlásil: „Jagh, ty vybrat si, buď šlapat po svých, nebo nekecat.“ Na to jsem neměl co říct, a proto jsem raději už nezkoušel štěstěnu.

Svižný krok se v průběhu noci stále zpomaloval, až nakonec nad ránem zavelel Tarbanas stát. Všichni okamžitě popadali na zem. Já toho okamžitě využil a vyndal si z bot prokleté zlaťáky. Orkové si rozdělili něco jídla, které spláchli mohutnými doušky medoviny. My nedostali nic. Jak se náhle hodilo mnou opatřené masíčko! Jen k pití nebylo nic. Ostatní zajatci však na tom byli ještě hůř, ti neměli vůbec nic. Zastávka netrvala dlouho. Sotva jsme stačili dožvýkat maso, už jsme se zase zvedali na nohy. Okamžitě jsem se začal drápat na Grultova ramena. „Co myslet, že ty dělat,“ obořil se na mě Grult, na kterém bylo vidět, že jsem se mu přece jenom trochu pronesl. „Mám nohy v jednom ohni, věř mi. Teď už na to není čas, ale na další zastávce ti je klidně ukážu,“ pípl jsem zoufale a nahlas dodal: „Přece nemůžeš být ještě unavenej, ty, taková horda svalů.“ Když to Grult slyšel, malinko se nafoukl a odvětil: „Grult nebýt unavenej, Grult mít jen starost o to, aby se ti moc neotloukla prdel.“ Načež si mě vysadil na ramena a my opět vyrazili.

Šli jsme ještě několik hodin, než nás vysvobodilo spásné slunce, které učinilo vražednému pochodu přítrž. Mnoho ze zajatců to už skutečně potřebovalo. Zastavili jsme se v hustém křoví na břehu malé říčky. Zatímco se orkové starali o správné svázání zajatců, my jsme byli opět vyzváni k tomu, abychom připravili jídlo. Nejdříve samozřejmě pro naše věznitele. Ze zbytků jsme pak udělali to nejlepší, co jsme uměli pro nás a ostatní zajatce (ne, že bychom to zrovna potřebovali, neboť se mi znovu podařilo ztopit něco z jídla pro orky, ale Grult byl stále hladový). Najedeni jsme se k sobě přitulili a usnuli hlubokým bezesným spánkem.V podvečer nás orkové opět nevybíravě probudili kopy a údery. Zatímco jsme se řadili, stihli orkové cosi sníst (zajatci opět nic nedostali) a vyrazilo se.

Nevím přesně, jak dlouho cesta trvala, ale muselo to být mnoho dnů (dnes, kdy se v oblasti orientuji, si uvědomuji, že jsme tenkrát museli jít velkou oklikou, snad proto, abychom zmátli případné pronásledovatele). Ze své první cesty k dolu si pamatuji, že jsme se nořili stále hlouběji do hornaté divočiny. Kolem nás nebylo ani památky po nějaké civilizaci. Zajatci byli stále vyčerpanější a vyčerpanější. Někdy v polovině cesty začali první ze zajatců odpadat. Kdo padl, byl nemilosrdně dobit někým z orků. Unaveni jsme byli i my (Koré, Ranka, Grult a já), to nejhorší se nám však zatím, díky vyššímu přídělu jídla, vyhýbalo.

Pak začalo sněžit. Nastalo peklo i pro nás. Většina ze zajatců onemocněla. Tu však Ranka, kdoví odkud, vyčarovala ze záhybů svého šatu bylinky, které nám velice pomohly. Ač se Ranka snažila, za vydatné pomoci Koré, pomoci všem zajatcům, bylinek prostě nebylo dost a mnohý ze zajatců odpadl ve vysokých horečkách. Jako vysvobození z hrůzného snu nám pak připadal kouř, který jsme jednoho dne spatřili na obzoru. Následovaly dva dny pochodu, kdy nám bylo jedno, kam jdeme, mnohem důležitější pro nás bylo to, aby tato cesta smrti konečně skončila.

A pak dorazila naše utrmácená skupina jednoho rána k dolu, ze kterého začaly vybíhat skupinky vřeštících špinavých skřetů (cca 130 centimetrů vysokých, divně pokřivených tvorů, vzdáleně připomínajících lidi), které následovali po zuby ozbrojení orkové, za nimiž v závěsu kráčel troll, který vypadal jako dvojče našeho vůdce Tarbanase. My (zajatci) jsme byli společně s dobytkem nahnáni do bytelné ohrady, která byla postavena v západním cípu jeskyně. Tam jsme popadali do ztvrdlého hnoje, který tu zbyl po předchozích obyvatelích. Zatímco v jeskyni a před ní začala bujará oslava, my jsme se snažili zahnat největší hlad zbytky mléka z kozích vemen.

Orčí důl

Tento důl je v provozu do dnešních dnů, ač se krajina kolem něho výrazně změnila. Z kdysi odlehlého místa je dnes kvetoucí město Orga, jehož bohatství pochází jak z bohatých stříbrných žil, tak z obchodu. Když jsme však k němu poprvé přišli, jednalo se o pustý kraj, jehož jedinými obyvateli byla nevelká detašovaná komunita klanu Bílého pařátu.

Z veliké jeskyně, jejíž ústí se nacházelo pod vrcholem na severní části hory, vytékal malý, špinavý potůček. Na přírodní terase před jeskyní se nacházely výspy vytěžené horniny, které vytvářely další umělé terasy. Mezi těmito terasami se chaoticky objevovaly zbytky milířů, promíchané s novými, dýmajícími milíři. Ponurou atmosféru místa dokreslovaly vybělené kosti, zhusta promíchané s různými odpadky.

Ve velké centrální jeskyni se pak podél potůčku nacházely různé mlýnky na mletí rudy, různá síta na proplavování rudy a drobné kovárny na úpravu hornických nástrojů. Potůček vytékal zpoza mohutných kamenných dveří téměř nepostřehnutelnými škvírkami. Tyto dveře byly vždy dobře hlídané orčími vojáky. Jediní, kdo je mohli otevírat, byli trollové, kteří za ně vodili skřety a po našem příchodu i zajatce. Ti za nimi těžili rudu v husté síti šachet a štol. Skřeti bydleli ve velké jeskyni v ubohých chatách, postavených z různých kůží, větví, bláta a kostí. Orčí vojáci společně s trolly vždy odcházeli někam do postranních jeskyní, kam, to jsme se během naší první návštěvy dolu nedozvěděli. No a my zajatci jsme přežívali v ohradě pro dobytek, společně s dobytkem.

První den, co jsem strávil na tomto místě, se stal nejhorším dnem mého dosavadního života. Zatímco skřeti, orkové a trollové začali s přípravami na oslavu, my zajatci jsme se tísnili společně s dobytkem v léta nekydané ohradě. Jen co jsme vysáli z vemen vyčerpaných koz zbytky mléka a rozdělili si mezi sebou (já, Koré, Ranka a Grult) poslední naše schované zásoby, upadli jsme do hlubokého spánku, který byl však zanedlouho přerušen hlukem skřetí oslavy. Z počátku jsme byli rušeni pouze tímto hlukem, to se však mělo záhy změnit.

Jak se totiž dostávali orkové do stále větší ráže, začali si vymýšlet různé soutěže, do kterých se brzy rozhodli zapojit i zajatce, což však ani jeden z nás zatím netušil. My zajatci jsme se choulili k sobě, snažíce se nevnímat to, co se za ohradou děje, když tu náhle zavrzala vrata a do ohrady vstoupili tři podnapilí orkové, kteří ukázali na náhodného zajatce. Náhodný výběr padl na našeho bývalého starostu, kterého jsem neměl vůbec v lásce, ovšem osud, který mu byl přichystán, jsem mu skutečně nepřál. Starosta nejistě povstal a rozklepaný strachy následoval orky. Naše družina (ano, v té době jsme už byli družinou, ač si to z nás nikdo ještě neuvědomoval) se společně s ostatními zajatci zvědavě nahrnula k ohradě, abychom se dozvěděli, co se bude dít. „Budou s ním jednat o výkupném,“ prohlásil s nadějí v hlase jeho syn. Nejednali.

Starosta byl přiveden do kruhu slavících a tam ho připoutali roztaženého k zemi. Starosta se všemožně snažil z nezáviděníhodné situace dostat. Nejdříve sliboval, pak uplácel a prosil. Nikdo ho však neposlouchal. Dva orkové si vzali kovářská kladiva a troll něco zavrčel (dle Koré jmenoval prsteníček). Následovala rychlá rána každého ze soutěžících orků, s cílem rozdrtit právě tento prst. Ten, co vyhrál (trefil se a byl rychlejší), pak zůstal v kole a jeho soupeře vystřídal další ork. Od této chvíle už starosta pouze křičel. Kovářskými kladivy mu byly drceny prsty na rukou, když se pak pokusil zatnout pěst, byla mu tato celá rozdrcena. Vždy, když starosta upadl do bezvědomí, byla hra přerušena a on byl nemilosrdně vzkříšen. Po prstech na rukou následovaly prsty na nohou a po nich kosti, dále už nikdo z nás nevydržel příšernou podívanou sledovat. Starostův syn upadl do hysterického záchvatu, ze kterého se ho pokoušela Koré dostat utěšujícími slovy, marně.

Starostův křik pokračoval ještě nějakou dobu. Pak utichl a nahradila ho divná vůně pečícího se masa. Všichni zajatci byli pobledlí a zmlklí, pouze starostův syn cosi vykřikoval. Pak jsme znovu uslyšeli kroky. Vrhnul jsem se na Koré, která se doposud snažila utišit hysterického starostova syna, srazil ji do velké hromady hnoje, do které jsme se pokusili vzápětí zavrtat. Hromada však byla ztvrdlá, a tak jsme se o ní pouze otloukli. Vrzly dveře. Nikdo ani nedutal. Tentokrát jsme měli štěstí, neboť pozornost orků přitáhl hysterickým záchvatem postižený starostův syn, který se pokusil před orky chvilku utíkat, marně. Brzy ho dostihli a vyvlekli ven.

Pokud starosta křičel, pak jeho syn přímo řval. Nikdo z nás, kromě Grulta, neměl odvahu zjišťovat, co se v jeskyni před ohradou děje. Byl slyšet hrozný řev starostova syna, promíchaný s hlučným smíchem orků, skřetů a obou trollů. Grult se po nějaké době, co nám všem připadala jako věčnost, vrátil a utrousil: „Už být brzo konec, my skrýt, nebo tam jít.“ Slova „nebo tam jít“ jsem raději přeslechl a urychleně hledal, kde se ukrýt. Kde? Kde v ohradě plné zajatců a dobytka se skrýt? Najednou se v jeskyni rozhostilo mrtvé ticho. Všichni strnuli. Už jsme začali doufat, že je utrpení konec, ale nebyl.

Jeskyní se znovu rozlehly kroky mířící k ohradě. To odstartovalo horečnou činnost všech zajatců, kteří začali urychleně hledat jakýkoliv úkryt. My zůstali stát, hledíce si vzájemně do očí. Mlčeli jsme, však naše mysli pracovaly na plné obrátky. Najednou ticho prolomila Koré: „Daiken vždycky říkal, že pod svícnem je největší tma,“ načež kývla směrem k části ohrady, která byla osvětlena světlem z ohňů hořících v jeskyni. „Proč ne? Co můžeme ztratit? Lepší než se válet v hnoji,“ odvětila Ranka. Sebrali jsme se a usedli do osvětleného kruhu. Chytli jsme se za ruce a čekali. Udělali jsme to čistě intuitivně, nevědouce, že orkové nesnáší světlo a pohledu do něj se vyhýbají.

Vrzla brána a orkové opět vstoupili do ohrady, hledajíce dalšího nešťastníka. Všichni byli však ukryti. Na našich čelech začal perlit pot, když orkové několikrát prošli kolem nás. Nevydali jsme však ani hlásku, hledíce si do očí a svírajíce si vzájemně ruce. Pak to někdo nevydržel a rozplakal se. Orkové se neomylně vydali po zvuku a zanedlouho už vyváděli svou další oběť. Ani jsem se neodvažoval zjišťovat, o koho se jedná. Neúprosně děsivý scénář se opakoval. A pak znovu a znovu. Nervové vypětí vysilovalo všechny. My jsme však měli výhodu, neboť jsme ze vzájemné soudržnosti čerpali odvahu. Vydrželi jsme v osvětleném kruhu a postupem času ho začali považovat za ochrannou bariéru, která nás ochrání před vším zlým.

Možná by vše dopadlo dobře, kdyby se v Grultovi nezačala vzmáhat zlost. Jeho tvář začala být stále zakaboněnější a zakaboněnější. Přes rty se mu dralo zuřivé vrčení. Snažili jsme se Grulta uklidnit, seč jsme mohli, ale zlost ho přemohla. Když, nevím už po kolikáté, se znovu otevřela brána, už jsme Grulta neudrželi. Ten vyskočil a zařval jediná dvě slova, která si z temnořeči zapamatoval. „GORATEK TARBANAS!“ Orkové, notně znaveni alkoholem, strnuli, čímž vyprovokovali Grulta k dalšímu řvaní. „GORATEK TARBANAS, GORATEK TARBANAS, GORATEK TARBANAS.“ Zvuk těchto slov se začal dunivě rozléhat po jeskyni a opilí orkové i skřeti, kteří ho zaslechli, ho začali automaticky opakovat.

Nedalo se už nic dělat. Výzva k boji mezi nejsilnějším přítomným válečníkem, jeho rodem a námi již byla vyslovena. Vyškrabali jsme poslední zbytky odvahy a začali křičet společně s Grultem. Netrvalo dlouho a v bráně se objevil Tarbanas, chtěje vědět, kdo se odvážil vyzvat ho k boji. Když jsem ho uviděl, udělalo se mi mdlo a začal jsem křičet o to víc. Když nás Tarbanas uviděl, propukl v hurónský smích. Ovšem orci se na nás začali dívat nějak jinak. Změny v pohledech si všiml i Tarbanas. Na chvilinku se zarazil a přeměřil Grultovu urostlou postavu zadumaným pohledem. Pak jen něco zavrčel. „Výzva přijata,“ automaticky přetlumočila Koré větu, kterou jsem opravdu nechtěl slyšet.

Byli jsme vyvedeni z ohrady doprostřed narychlo utvořeného kruhu. Všude kolem byly k vidění dychtivé tváře skřetů a orků. Zbytky po jejich hostině, včetně pečených těl našich bývalých sousedů, se povalovaly všude kolem. Do kruhu vstoupil Tarbanas se svým bratrem. Obecnou řečí pak prohlásil: „Vy být zajatci, nemoci bojovat zbraněmi, však vaše drzost musí být ztrestána. My bít se beze zbraní do doby, kdy vnímat někdo z nás, VÁS.“

Rád bych zde zavzpomínal na to, jak jsme jim to natřeli, však opak je pravdou. Takový výprask, který jsme tehdy dostali, nepamatoval nikdo z nás. Však ani jeden z nás ani na chvilku nezaváhal a bil se jako lev. Grult dokonce zasadil Tarbanasovi několik citelných ran, po kterých se na jeho těle objevily veliké podlitiny. Dokonce ani Ranka si nevedla vůbec špatně, a než padla v bezvědomí na špinavou podlahu, vykouzlila na tváři Tarbanasova bratra několik bolestných úšklebků. Jen já s Koré jsme posloužili spíše k tomu, aby se oba trollové tak trochu protáhli. V bezvědomí nás pak někdo odtáhl zpátky do ohrady, kde jsme, nikým neobtěžováni, strávili zbytek hnusné oslavy.

Probuzení bylo kruté. Přes oteklý obličej jsem matně vnímal své okolí. Celým tělem mi pulzovala prudká bolest. Když jsem se chtěl postavit, zjistil jsem, že mám vykloubenou kyčel a zlomenou ruku. Přes rozbité rty mi uniklo bolestné zasyčení, které se ovšem ztrácelo v šumu probouzející se jeskyně. Vyděšení zajatci byli opět probuzeni kopanci a začali být shromažďováni orky před branou. Také ke mně přišel jeden z orků, kopl mě a ukázal k bráně. Nemohl jsem se hýbat. Potlačujíc vzlyky jsem se začal k bráně ales-poň plazit. Mou snahu přerušila noha orka, která mě přidupla k zemi. Můj trýznitel se otočil ke svým druhům a začal na ně něco pořvávat. V tu chvíli se připotácela ke mně Koré, která něco začala rychle orkovi vysvětlovat. Ten jen zavrtěl hlavou, ukázal pět prstů, pak se usmál a přejel si prstem po krku v jasném gestu. „Vstávej, Jaghu, musíš to dokázat. Nebo….“ Větu už Koré nedokončila a jen stěží potlačila slzy, které se jí draly do očí. S nadějí se však podívala na Ranku, která si mezitím ke mně sedla a začala mi prohlížet má zranění, sama však vypadajíc na to, že by pomoc potřebovala. „Lež klidně a nešij sebou, mám na to jen jeden pokus. Pokud se to nepodaří, bude k dnešnímu obědu kuře à la Jagh a na to fakt nemám chuť,“ zavrčela na mě Ranka. A já strnul. Najednou jsem to ucítil. Z Rančiných rukou se do mě začala vlévat hřejivá léčivá síla. Kyčel vplula na své místo a alespoň část bolesti zmizela, včetně většiny podlitin. Pak tok hřejivé síly ustal. „Ještě,“ zaprosil jsem. Zvedl jsem oči k Rance a spatřil jen její ztrhaný výraz. Zastyděl jsem se. „Děkuji ti,“ špitl jsem a pomohl Rance na nohy. Jako jedni z posledních, však ve stanoveném limitu, jsme všichni dokulhali k bráně.

Před bránou už na nás čekal Tarnabas, který si nás všechny prohlédl a spustil obecnou řečí:

„Za neoprávněné vniknutí na nezávislé území klanu Bílého pařátu jste byli po právu zajati a odvedeni sem, kde za trest budete pracovat po deset let v dole. Svou prací se můžete vykoupit z vašich zločinů. Po uplynutí této doby budou ti z vás, co budou ještě na živu, odvedeni na hranice klanového území, kde jim bude vrácena svoboda. Pokud budete dobře pracovat, bude s vámi slušně zacházeno a budete dostávat i dostatečné množství jídla. Pokud ovšem nebudete dobře pracovat nebo se budete bouřit, čeká vás trest. Neznáme jiný trest než smrt, ovšem i ta může mít různou podobu, jak jste mohli v uplynulých dnech poznat. Nyní budete rozděleni do pracovních skupin a začnete první ze svých mnoha dní na galejích.“ Tarbanas skončil a jeho orčí pohůnci si nás začali rozdělovat. Když se dostali k nám, propukla mezi orky hádka, do které začala Koré nesměle zasahovat. Hlavně jejímu umění mluvit a nenápadně ovlivňovat vděčíme, že jsme nebyli přiděleni na těžkou práci do dolů, ale opět skončili u vaření.

Vedeni podsaditým orkem jsme přišli ke skupince skřetů, kteří zrovna připravovali snídani pro všechny přítomné. Z jejich kuchařského umění se mi udělalo nevolno, a proto jsem byl jen rád, když jsme je vystřídali. Tím pro nás začalo relativně poklidné období jednoho týdne, kdy jsme se, s vydatnou pomocí Rančiny léčivé síly, vyléčili z utržených zranění. Už během této naší pracovní rekonvalescence jsme začali plánovat náš únik. Zatímco jsem nám začal nenápadně opatřovat nezbytné potřebné věci pro přežití v divočině, Ranka několikrát omrkla situaci před jeskyní a Grult odhadoval sílu stráží. Jen Koré byla jaksi zamlklá a na dlouhé chvíle upadala do zvláštního zamyšlení, ve kterém nechtěla být nikým rušena. Dostal jsem o ni strach, však Ranka mě ujistila o tom, že je to u Koré normální, ať si s tím nelámu hlavu.

Během týdne jsme zjistili, že je okolí jeskyně hlídáno orčími hlídkami, které jsou tvořeny 5 orky. Tyto hlídky vždy doprovází několik bílých vlků. Hlídky neustále patrolovaly v širším okolí jeskyně, ovšem během doby, kdy stálo zimní slunce nejvýše, byly tyto hlídky v úkrytech, snažíce se vyhnout přímému slunečnímu svitu. Bohužel i naše práce byla prováděna během noci. Ve dne se spalo v jeskyni, a to odděleně po pracovních skupinách, proto jsme nemohli kontaktovat ostatní zajatce a vyptat se jich na to, jak to probíhá v dole. Z jejich ztrhaných výrazů však bylo patrné, že práce v dole není žádnou procházkou růžovým sadem.

Z počátku jsme měli v plánu zůstat v dole přes zimu a na jaře uprchnout. Náš plán se však změnil poté, co Koré vyslechla jeden z orčích hovorů, ve kterém si orkové vyprávěli o tom, že na jaře je přijde vystřídat nová skupina orčích válečníků z oblasti kolem velkého jezera. Orkové plánovali, kterak si s sebou odvedou svoji kořist, která zahrnovala jak výtěžek ze získaného dobytka, tak podíl z vytěženého stříbra, mědi a železa, tak i nás otroky. Plánovali si, jak nás prodají na nějakém trhu s otroky kdesi na západě. To zcela změnilo naše plány a my si uvědomili, že musíme uprchnout dříve, než zapadají sněhem všechny průsmyky, tedy během několika příštích dní. Pak už bychom k tomu nemuseli dostat nikdy příležitost.

Únik z orčího dolu

Následujících deset dní se neslo ve znamení usilovných příprav na cestu. Intenzita mých „zápůjček“ se výrazně zvýšila. Šla až na samou hranu únosnosti. Když mě pak náš orčí hlídač přistihl, kterak vleču veliký sekáček na maso s sebou k ohradě, kde jsem měl v plánu ho schovat, musel jsem narychlo vysvětlovat, že ho používám na sekání dřeva pod oheň. To jsem mu však musel následně po dobu několika hodin dokazovat, čímž jsem si způsobil krvavé mozoly. Během této doby jsem zjistil, že sekáčkem na maso se dřevo skutečně sekat nedá. Následně jsem rezignoval na podobné „zápůjčky“, což však příliš nevadilo, neboť naše výbava již byla téměř nashromážděna. Má schánčlivost nám přinesla čtyři větší vaky, křesadlo, tři pochodně, téměř plnou lahev oleje, devět starších vlčích kožešin, vak na vodu a váček s několika ingoty stříbra. Od minula jsem měl schovány hroty k šípům, provaz, prak a několik zlatých mincí. Díky šikovnosti Koré a Ranky se nám podařilo z vlčích kožešin sešít jakési primitivní zimní šaty. Ze zbytků po vaření se Rance podařilo vyšetřit několik porcí jídla. Grult pak šikovně ztratil dřevorubeckou sekeru. Jediné, co nám zbývalo vyřešit, byly naše okovy. Však i toto se mi podařilo vyřešit poté, co jsem se v nepozorovaný okamžik dostal ke klíčům, které na chvilku odložil Tarbanas, když zrovna urovnával jeden z četných sporů mezi orky. Těmito klíči jsem odemkl okovy sobě i svým společníkům, abych je následně opět zavřel, ne však uzamkl. Klíče jsem vrátil. Vše bylo připraveno a my jen čekali na ten správný okamžik, kdy se vytratíme.

Tento okamžik nadešel jednoho večera, kdy se do dolu vrátila lovecká výprava, která s sebou přinesla několik kusů vysoké a jednoho kance. Nová velká zásoba potravin byla pro orky a skřety důvodem pro menší oslavu, během níž narazili jeden z mnoha soudků medoviny, kterou měli uskladněnou v bočních slojích jeskyně. Celou noc jsme pak strávili přípravou jídla a následnou obsluhou hodujících. Ani na okamžik jsme nezavřeli oči. Není proto divu, že jsme nad ránem padli únavou a spali, jako když nás do vody hodí. Zatímco my spali (já, Ranka a Koré), Grult si pečlivě prohlížel okolí. Nespal, pouze spánek předstíral. Když pak slunce vystoupilo na vrchol své dráhy, všechny nás Grult probudil tichými slovy: „Když vy spát, tak nic nestat. Všichni spát. Teď my jít, nebo tu shnít.“ Načež se opatrně zvedl a začal se plížit k východu z jeskyně a my ho opatrně následovali.

Cestou z jeskyně se nám podařilo popadnout ještě dva krátké lovecké luky, toulec se šípy a opasek s dýkou a tesákem. Okovy jsme si sundali až u vstupu do jeskyně. Ty jsme si také vzali s sebou, přece jenom člověk, a natož pak elf, nikdy neví, co se mu bude jednou hodit. Od vchodu jsme se chtěli vydat severovýchodní cestou kolem vrcholku, ovšem Grult nedal jinak, než že musíme ještě zaskočit do jedné ze severních strží.

Nic nevysvětloval, jen zavrčel: „Grult potřebovat, vy jít.“ Když jsme pak dorazili ke strži, Grult zašeptal: „Vy tu skrýt, Grult být za chvilka tady,“ načež sjel opatrně na dno strže. Čas, který jsme tímto získali, jsme využili k tomu, abychom si pořádně upravili náklad ve vacích (ze svého vaku jsem pak nenápadně přesunul většinu zátěže do toho Grultova). Do luků jsme natáhli tětivy a rozdělili si s Rankou těch několik šípů, které zbývaly v toulci. Koré luk i prak odmítla s tím, že se stejně nikdy nenaučila střílet. Místo toho si bojovně vtiskla do rukou dýku s tesákem a tvářila se strašně sveřepě. Když se po chvilce objevil Grult, svíral ve své obrovské ruce dřevorubeckou sekeru a na tváři se mu rozléval spokojený úsměv. Hodil si svůj vak na svá rozložitá ramena a špitl k Rance: „Teď my moci jít, ty vést, já hlídat zadek.“ Ranka se po těchto slovech lehce zarděla. Pak ale vykročila do čela a ujala se vedení naší družiny.

Vyrazili jsme po zasněženém svahu směrem ke svobodě. Ranka nás opatrně vedla, vybírajíc nejschůdnější cestu. Za ní jsem se plahočil já, zdůvodňuje to tím, že chci Koré prošlapat cestu, ve skutečnosti jsem však chtěl být už co nejdál od dolu. Za mnou lehce našlapovala Koré. Naši skupinu uzavíral Grult, který si šťastně pobrukoval jakousi odrhovačku. Kromě Grulta toho nikdo moc nenamluvil, šetřili jsme síly na dlouhý pochod, který byl před námi. Takto jsme kráčeli až do pozdního odpoledne. Pak jsme však všichni strnuli. Za námi se ozvalo nezaměnitelné vlčí zavytí. Přidali jsme do kroku. Vlčí vytí se však pravidelně opakovalo. Navíc se zdálo, že se ozývá stále blíž a blíž. Když se na obloze objevily první červánky, bylo jasné, že pronásledovatelům neunikneme. Udýchaně jsme zastavili.

„Zdrhat nemít smysl, Jagh a Koré mít krátký nohy,“ zafuněl Grult. „To vím taky,“ zavrčela Ranka. „Už se nějakou dobu poohlížím po místu, kde bychom se mohli pronásledovatelům postavit,“ dostala ze sebe mezi hlubokými nádechy Ranka. My s Koré jsme stále nemohli popadnout dech, a proto jsme mlčeli. Krajinu před námi náhle ozářilo zapadající slunce a Ranka vítězoslavně ukázala na jakési skalisko: „Vidíte tam za těmi zakrslými duby tu skalní římsu? Tam si na ně počíháme.“ „Nikam v tomhle stavu nepolezu,“ odvětil jsem razantně. „Pak ale počítej s tím, že budeš najednou muset bojovat jak s orky, tak s vlky,“ suše mi oznámila Ranka. Najednou se mi představa lezení na skalní římsu nezdála být tak hrozná. „Jít, jít,“ pobídl nás Grult a my chvatně vyrazili.

Ranka nasadila ostré tempo, které jsme s Koré stíhali jen tak, že jsme čas od času popoběhli. „Sbírejte cestou větve na oheň,“ utrousila Ranka. Co si ta divoženka ještě nevymyslí, pomyslel jsem si, ale poslušně začal čas od času sbírat dříví. Naštěstí Grult měl pro Rančinu radu výrazně větší pochopení, a proto když jsme dorazili k římse, měli jsme s sebou slušnou hromádku dřeva. Náhle se nedaleko ozvalo vytí. „Rychle, pohněte. Kdo poleze jako první?“ zeptala se Ranka.

Moc se mi do toho nechtělo, však uvědomoval jsem si, že mám asi největší šanci vylézt na skálu bez jištění, a proto jsem tiše prohlásil: „Uhněte, tohle bude pro mě hračka.“ Kolem těla jsem si narychlo obmotal lano a jal se šplhat na převis. Únavou se mi chvěly ruce, oči se mi mlžily, ale dal jsem to. Na převisu jsem upevnil lano k zakrslé borovici, která zde vyrůstala. Pak jsem zakřičel dolů: „Lezte, dokud nemáte společnost.“ Nejdříve se pokusila na laně vyšplhat Koré, ovšem spadla, naštěstí do závěje, asi z poloviny výšky. „Zkus to ještě jednou, nemusíš moc chvátat, pronásledovatelé jsou ještě daleko,“ povzbudila Koré Ranka a s nataženým lukem sledovala okolí. Na druhý pokus to už Koré dala a navíc s sebou přinesla i svůj vak s několika větvemi na oheň. Pak se ze zdola ozvalo: „Pospěšte, posíláme dřevo na oheň, vlci jsou už skoro tu.“ Tahali jsme za provaz jako šílení. Ten se nám zařezával do promrzlých rukou, my však nepolevili. Jen co jsme lano vytáhli, nezdržovali jsme se jeho rozvazováním a balík dřeva prostě odřízli. Zbytek lana putoval opět dolů. Náhle se v těsné blízkosti ozvalo vlčí vytí. „Vysaď mě a lez, Grulte,“ zařvala dole Ranka a my ucítili, jak se lano napnulo velkou zátěží. Chytli jsme s Koré lano a snažili se zamezit jeho tření o hranu převisu. Na laně šplhal Grult, zatímco Ranka lezla bez jištění. Dole pod nimi na jejich paty mezitím skákali rozdivočelí vlci, kteří právě přiběhli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Počátky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.