Table of Contents

- Přebal

- Nový článek

Obsah

1. Nový článek

Vlado Ríša: STRIBUR

Copyright © 2019 Vlado Ríša

Illustrations © 2019 Jan Štěpánek

Publisher © Golem Ríša a časopis XB-1

ISBN 978-80-906829-7-9

1. kapitola

1.

Bílé dívčiny ruce se míhaly vzduchem a šikovně odrážely pomalé šátravé pracky nadržených chlapů.

Tomáš stál v mokravé tmě žižkovského tunelu a světla sem padalo málo. Scéna proto vypadala jako vystřižená z japonského stínového divadla bunraku. Na okamžik zůstal stát a kochal se bojujícími stíny, ale pak si uvědomil, že dívka je pomalu ale jistě tlačena k výklenku, který tady vznikl, když ze zdi vypadlo několik velkých kamenů. Položil tašku s basketbalovými věcmi na zem stranou, aby mu nepřekážela.

Nebyl o moc větší ani svalnatější než oni, ale byl střízlivý a to znamenalo podstatnou výhodu, nemluvě o tom, že v boji beze zbraně byl vycvičený ještě z armády velice slušně.

„Takhle to nejde,“ sykl menší z útočníků a sáhl do kapsy.

„Nechte toho! Policie!“ zařval Tomáš, až ho zabolelo v krku.

Menší chlapík se k němu pootočil a něco se mu zalesklo v ruce.

„Má kudlu!“ prolétlo Tomášovi hlavou.

Udělal dva dlouhé kroky, vykopl pravou nohu v polootočce a přesně zasáhl loket útočníka. Vystřelovací nůž vyletěl z ruky jako prchající stříbřitá rybka a zmizel kamsi do tmy.

Grázlík zavyl bolestí a podlomila se mu kolena. Tím ho druhý kop směřující na žaludek skoro minul a zasáhl jen druhou ruku.

I to stačilo.

Muž se otočil a začal utíkat.

„Padáme!“ křikl ještě přes rameno. Druhý ho váhavě následoval.

Tomáš ho ještě urychlil přesně mířeným kopnutím do zadku. Oba zmizeli ve tmě.

„Ty seš policajt?“ otočila se k němu dívka a zhluboka oddechovala.

„Ne,“ zaculil se, „ale pomohlo to.“

„Co děláš?“

„Chodím po nocích a zachraňuju slečny z nesnází,“ ušklíbl se.

„Umíš se docela dobře prát,“ řekla tiše. „Takže ti docela věřím. Mohl bys mě chránit i jindy?“

Trochu mu zmrzl úsměv na tváři, tak vážně to řekla.

„Do čeho jsem se to zase přimotal? Nebo je to jenom pozvánka na rande?“

„Jestli nechceš, tak to řekni na rovinu,“ z hlasu jí stále zněl ten vážný tón.

„No, proč ne?“ usmál se.

Sehnul se k tašce a zahlédl vedle ní ležet na zemi vystřelovací nůž malého chlapíka. Vztáhl po něm ruku, ale chytila ho za ni.

„Nesahej na to!“ poručila tak přísně, že opravdu ucukl rukou od zbraně povalující se na zemi.

Teprve nyní si uvědomil, že je trochu divné, jak dobře je nůž vidět ve tmě panující v tunelu.

Sklonila se k němu, zvedla ho a hodila do batůžku, který shodila ze zad.

„Jak to, že ty můžeš a já ne?“ trochu se urazil.

„Nejsi na to připravený,“ v hlasu slyšel utajený smích.

V oné polotmě mu připadala krásná. Měla jemný medový hlas, a když mu děkovala, cosi se mu sevřelo kolem srdce.

„Už musím mazat, nebo bude doma mazec,“ ušklíbla se a rozběhla se směrem k Žižkovu.

Po pár krocích se zastavila, otočila se a řekla:

„Jestlis’ to myslel vážně, tak se sejdeme pozítří pod ocasem, ve tři odpoledne. Můžeš?“

„To víš, že můžu,“ odpověděl automaticky a uvědomil si, že definice „pod ocasem“ zůstává od jeho mládí neměnná.

„Halt se pod ocasem Václavova koně na Václaváku scházejí už generace mladejch. Tak mi napadá, že bych se měl zeptat babičky, jestli tomu říkali taky tak…“ ušklíbl se. „Docela bych tomu i věřil.“

To už mizela v dálce a Tomáš si najednou uvědomil, že teprve teď ho uhodil do nosu podivný pach rozkládajícího se masa, kterého si předtím nevšiml. Rozhlédl se kolem, ale nezahlédl žádný zdroj toho puchu, takže nad ním mávl rukou.

Neviděl to rande sice zrovna moc nadějně, byla vůči němu o dost mladší, - sotva sedmnáct, a jemu dvacet devět. Na druhou stranu neměl důvod, proč by si neužil její společnost a eventuálně si nevybral nějakou příjemnou odměnu.

2.

Zavedla ho do podniku, o němž nikdy neslyšel. Nacházel se na Starém Městě v jednom z průchodů dvorky a snad ani neměl vývěsní štít.

Seděl v polosetmělé čajovně a v duchu se divil, co tu vlastně dělá.

Kolem něj posedávaly hloučky podivných existencí u vodních dýmek, popíjely čaje různých barev a zřejmě i chutí. Bylo slyšet šum tichých rozhovorů, jejichž témata, když už je zaslechl, ho nejen nezajímala, ale ani jim nerozuměl. Nebo mu spíš připadala směšná.

„Já jsem ho opravdu dneska v noci viděl,“ přesvědčoval dlouhý, vyhublý mladík v černé košili vyšívané zlatými nitěmi a zvonovitých kalhotách stejné barvy své dva společníky, kteří se tvářili poněkud skepticky. „Lezli ze zapečetěných hrobů…“

„Ty že by ses tam vypravil?“ pronesl posměšně druhý mladík, který jako kdyby tomu prvnímu z oka vypadl. „Si nedělej kozy!“ potáhl z náústku vodní dýmky a podal ho třetímu u stolku.

„No, fakt!“ bouchl se první mladík pěstí do kolena. „Ze zapečetěných! Vždyť to nejde!“

„Asi jde,“ ušklíbl se jeho spolustolovník, „tedy pokud sis to celý nevymyslel, aby ses tady mohl vytahovat. Všichni víme, jakej seš posera.“

Tomáš se zkoumavě zadíval na dívku přicházející s tácem v rukách a trošku zalitoval, že se s ní předevčírem večer v šeru žižkovského tunelu vůbec potkal.

Byla hezká, ne že ne, ale bylo na ní něco divného.

Třeba to, že když šla kolem, hluční mladíci u vedlejšího stolku zmlkli a zatáhli hlavy mezi ramena jako vyplašené želvy. Vypadalo to, jako kdyby z ní měli strach.

Dolil si trpký černý čaj z konvičky a drobnými doušky ho upíjel ze šálku s orientálním zdobením. Zatím spolu víc mlčeli, než aby si něco povídali.

V podstatě si až tak neměli moc co říct, Tomáš se tu navíc cítil jako stařec mezi dětmi a pomalu začal litovat, že na tohle rande dorazil.

O přepadení se Eleonora neměla chuť bavit a Tomáš nevěděl, o čem by měl mluvit. Zjevně tu nebyli lidé, kteří by holdovali sportu. O knížkách, o nichž se zmínil, nevěděla vůbec nic. Společnost, v níž se nacházeli, mu byla cizí. Rozhlédl se.

„Vidíš?“ zeptala se ho zvídavě.

„Co bych měl vidět?“ zeptal se trochu nechápavě.

„Já myslela, že ty kluky posloucháš,“ zatvářila se zklamaně. „Oni k nám nepatří,“ pokračovala tiše, „jsou to roberovci. Nepoznali mě jenom díky tobě, protože je mateš svou aurou.“

Když viděla jeho nechápavý pohled, pokrčila rameny.

„Chtělo by to delší vysvětlování.“

„Tak do toho,“ chytil se Tomáš spásného stébla.

„Jsem rodová čarodějka a mám na starosti stromové dryády a víly na Vítkově,“ pronesla hrdě.

Tomáš bezhlese vykulil oči a sklonil hlavu. Musel se držet, aby se nahlas nerozchechtal. Narovnal se a spustil:

„Já jsem docent Jejtachemie na VŠCHT,“ opáčil. „A docenturu jsem získal za vynález jejtatronu, což je přístroj na zjišťování maximální rychlosti strašidel.“

Vykulila na něj oči.

Tomáš pokračoval nacvičeným učitelským hlasem, vždyť opravdu na té škole učil.

„Princip je jednoduchý, je založený na dvou základních postulátech.

Zaprvé - strašidla nenávidějí myslivce. Jakmile je spatří, vrhnou se na ně, aby je srazila k zemi.

Zadruhé - rychlost nabírají postupně, z čehož vyplývá nutnost zajistit možnost definované dráhy k jejímu nabrání.

Použil jsem trubici ve tvaru Archimedovy spirály. Do středu jejtatronu se umístí strašidlo a na tečně vytvoříme obraz myslivce. Strašidlo se k němu vrhne. Ve vzdálenosti strašidla od myslivce tři celé šest set osmnáct tisícin metru, což je Pětrošova konstanta, se obraz posune na další tečnu. Většinou stačí tři závity spirály k nabrání maximální rychlosti. V určeném místě se nastraží překážka, na niž výzkumník umístí chrousta. Strašidlo do něj narazí a udělá z něj mastný flek. Z jeho velikosti je možné velmi přesně vypočítat rychlost letícího strašidla.

Abychom nebyli popotahování SPOSem,“ zvedl ukazováček, „což je spolek pro ochranu strašidel, zkoumané strašidlo pak vypustíme zpět do volné přírody...“

„Ty mi nevěříš. Co horšího, máš ze mě srandu,“ řekla trochu trpce.

„No,“ protáhl, „zase ne až tak moc. Na té škole dělám jako asák na orgáně a jejtachemie je taková recese ještě z dob, kdy jsem byl pouhý student.“

Pokýval hlavou a rozhlédl se.

„Nediv se,“ řekl už klidně, „kdybys mi prozradila, že patříš k hardemo, tak ani neceknu, zvlášť v tomhle prostředí…“

„To je kamufláž,“ pokrčila v klidu rameny. „Si myslíš, že bych vydržela ve škole, kdybych tam přišla ve špičatém klobouku a mávala kolem sebe kouzelnou hůlkou? Nejsem Hermiona!“ dodala pohrdavě.

„Počkej,“ nadechl se a rozkašlal se, protože mu v místním vzduchu tak trochu scházel kyslík, „jak to myslíš?“

„Tak, jak to povídám. Lidi už dávno nevědí, že tu jsou víly, skřítci, skřeti, ghúlové…“

„… čarodějové a čarodějky. Tak proč jsi předevčírem nepoužila nějaké kouzlo?“

„Kouzla nejsou sranda! Musíš ho mít připravené a hodně dobře ho ovládat, jinak se může vymknout kontrole a to je pak mazec. Taky bych mohla nechat shořet les na Vítkově, nebo zatopit celý Žižkov… Navíc, já jsem cvičená v kouzlech života a bojová neumím. Pomáhám, neničím. Fakt je teda to, že ta, co dělám já, jsou složitější, ale člověk může napáchat mnohem míň škod,“ uzavřela.“

„Nebo jsi mohla zavolat někoho z těch…“ nenechal ji domluvit.

„Když oni berou všechno moc vážně a kdo by potom uklízel mrtvoly. To by byla práce až do rána,“ odtušila klidně.

Tomáš jen zíral. Nejen na ni, ale v duchu i na sebe.

„Probůh, já se tady bavím se sedmnáctkou úpně vážně o takovejchhle blbostech!!! To jsem se úplně zcvokl?“

„Nezcvokl,“ zavrtěla hlavou. „To nebyli ožralové,“ usmála se koutkem úst, „proto jsem taky nechtěla, aby ses dotkl toho nože. Nejsi na to připravený a ruka by ti ochrnula minimálně až k rameni. Jestli si to chceš zkusit, máš možnost. Mám ho tady s sebou. Ale upozorňuju tě, že to bolí a navíc trvá…“ přejela ho zkoumavým pohledem, „při tvé konstituci tak dvě až tři hodiny. Podle mého medailonku by ses protiochranu mohl naučit docela rychle,“ vytáhla z lákavého výstřihu jasně zelený kámen zavěšený na stříbrném řetízku, naklonila se i s ním k Tomášovi a dotkla se ho ukazováčkem.

Přejela po něm duhová vlna a nakonec zmodral.

„Hm, to jsem si myslela,“ kývla přesvědčeně hlavou. „Máš to v sobě.“

„Ty umíš číst myšlenky?“ nemohl se vzpamatovat z překvapení.

„Hele, padáme!“ ozvalo se od vedlejšího stolu. „Tady to začíná bejt vo hubu!“

Mladík, který se předtím vytahoval svojí výpravou kamsi, už vstával a přitom vyplašeně zíral na medailonek v Eleonořině ruce.

„Co blbneš,“ odpověděl mu druhý, ale pak se podíval, kam kamarád zírá, a mírně zbledl, ale zachoval dekorum. „Ta nás přece nemůže…“

„Nemůže, ale co když tu má…“ zablekotal hubeňour ve zlatem vyšívané košili a podezřívavě se podíval na Tomáše.

Jeho přítel už spěchal k baru zaplatit.

„Do hajzlu!“ vyjekla tiše Eleonora. „Já na ně úplně zapomněla! Nakonec to nevadí,“ mávla rukou, „jsou to jenom Roberovi goblini. Celkem jsou neškodný, tedy, pokud jich není moc pohromadě…“

Tomáš se v duchu chytil za hlavu a zabědoval jako profesionální plačka:

„Do čeho jsem to já blbec zase strčil čumák? Vždyť nakonec začnu věřit i na magii, Harryho Pottera nebo Tinu Salo!“

„Číst myšlenky umím jenom trochu, ale u tebe je to jednoduché,“ odpověděla mu na předchozí otázku, „obličej máš jako knihu. Tedy otevřenou knihu. Radši nikdy nehraj karty, myslím tím o prachy. Každý trochu slušný karbaník - a nemusel by ani pocházet ze Staršího lidu - by tě musel obrat dohola.“

„Jéžiš, ona má pravdu,“ prolétlo Tomášovi hlavou, když si vzpomněl na své neúspěchy v mariáši, když byl s kamarády na horách.

„Jen si nemysli,“ usmála se a bílé zuby jí v zasvítily, „obě dámy moc dobře vědí, o čem píšou. Jenom děsně přehánějí… Asi aby se to dobře četlo. Nebo…“ na okamžik se zamyslela, „je baví tahat lidi za nos.“

Popadl šálek a na jeden ráz ho vypil. Chtěl se uklidnit, ale moc se mu to nepovedlo. Málem se zakuckal.

„Tak chceš to zkusit s tím nožem?“ pobídla ho vesele. „Doporučuji, aby ses ho dotkl jen špičkou prstu. Nebude to tak strašné, jako kdybys ho chytil přímo do ruky.“

Vytáhla z batůžku balíček, položila ho na stůl a rozbalila ho. Stříbřitě se lesknoucí Microtech Halo V ležel na stole a Tomáš k němu váhavě natáhl pravou ruku. Dotkl se ho ukazováčkem a rukou mu projela rána, jako kdyby si sáhl do zásuvky. Bolest byla tak silná, že mu vyhrkly slzy. Okamžitě rukou cukl, ale nebylo to nic platné. Ruka ho brněla až k rameni.

„Cos to udělala?!“ vyjekl, když nůž znovu balila do šátku.

„Nic,“ zavrtěla hlavou. „Zkus pohnout prsty!“

Nakonec se pohnuly čtyři, samozřejmě s výjimkou ukazováčku. Bolest pomalu ustupovala, od ramene k prstům. Otřel si pot z čela a natáhl levičku pro šálek. Byl prázdný.

„Mohla bys mi dolít?“

„Zkus to sám,“ vycenila zuby v náznaku úsměvu. „Už by to mělo skoro odeznít.“

V duchu si blahořečil, že použil méně šikovnou ruku. Pravičkou si přidržel šálek a levičkou si nalil čaj. Opravdu za chvíli dokázal pohnout už i ukazováčkem na pravé ruce.

Zhluboka si oddychl.

„Podívej se,“ řekl nejsušším hlasem, který byl v dané chvíli schopen nasadit, „na magii nevěřím. Jsem chemik a dělal jsem radioaktivní léčiva…“

„Prostě normální člověk jedenadvacátého století,“ vážně přikývla, až jí černé vlasy zakryly půlku tváře. „Ale zkus si představit, že magie existuje a funguje. Prostě to jenom zkus. Za to nic nedáš…“

Byl otřesený její vážností a přesvědčivostí. Teď mluvila jako někdo daleko starší než emo-sedmnáctka.

Povzdychl si:

„Moje slabost pro hezký ženský mě vždycky přivede do maléru.“

Rozhlédl se, jestli je někdo neposlouchá a tedy se dobře nebaví jeho bláhovostí. Kolem nich bylo prázdno, všichni návštěvníci čajovny, a bylo jich asi deset, se zabývali něčím úplně jiným, neposlouchali podivný dialog mladinké dívčiny a pro ně postaršího chlapíka.

Znovu odkryla nůž a posunula ho před Tomáše.

„Pořádně se podívej!“ poručila.

Tomáš poslušně upíral oči na výstavní vystřelovák, který musel stát majlant.

„No, kudla,“ utrousil pohrdavě.

„Podívej se pořádně!“

Najednou zahlédl tenoučkou bílou linku, vedla od hrotu nože až na střenku. Svítivě zářila, chvěla se a dokonce se i malounko vlnila.

Zvedl hlavu a podíval se na Eleonoru.

„To je nějaký podfuk?“

„Takže ji vidíš?“ ubezpečovala se.

„Hm.“ Vzdal to.

„Tak se na ni soustřeď a přej si, aby zmizela.“

Přestal jí odporovat a poslechl.

Naklonil se nad nůž a soustředěním přivřel oči. Chvíli se nic nedělo, pak linka zesílila, zazářila a zmizela. S otevřenými ústy zůstal nakloněný nad stůl a nechápavě zíral na nůž.

„Teď už se ho mohu dotknout?“ zeptal se po chvíli.

„Teď už si ho můžeš vzít,“ usmála se. „Bylo to kouzlo, které zabraňovalo, aby ho ukradl někdo cizí, a taky kdyby tě s ním bodli, tak by tě to navíc ochromilo. Prostě víceúčelové kouzlo. Skřeti ho umějí…“

Teď byla opravdu krásná a Tomášovi nevadil ani magnetický piercing, ani divné oblečení.

Několikrát sevřel a otevřel prsty na pravičce a pak se jen zlehýnka dotkl nože.

Nic se nestalo.

„Vidíš?“ uchichtla se jeho nedůvěřivosti. „Už mi věříš?“

Když se podívala na Tomášův obličej, zamračila se:

„Nevěříš. To vidím,“ řekla zklamaně.

„Já vím, že jsou věci mezi nebem a zemí,“ spustil a snažil se, aby to vyznělo ironicky. „Na druhou stranu mám kamaráda, šamana, který mi sebral bolest, když mi při basketu vylétla plotýnka. Doktoři ji vrátili zpátky, ale bolest zůstala…“ dodal smířlivěji.

„Já vím, že na tebe jdu moc rychle,“ pokrčila rameny, „ale spěchá to. Jestli mi budeš ochotný pomoct, jak jsi sliboval, tak máme dva dny na to, aby ses leccos naučil. Něco takového, jako jsi předvedl před chvílí, tím myslím likvidaci nepřátelského kouzla.“

„Počkej, počkej! Ty seš opravdu hrrrr,“ zarachotil prodlouženým er. „O co vlastně jde? Ale nejdřív mi vysvětli, co se to vlastně dělo v tom tunelu, když to nebyli opilci?“

„Nebyli. Jsou to…“ na okamžik se zamyslela, „Mandrúgovi poskoci.“

Když viděla Tomášův nechápavý výraz, podrbala se na nose.

„... Mandrúg je náčelník skřetů žijících pod Prahou.“

„Skřeti žijící pod Prahou? Skřeti jsou…“

„Taky jsem četla Tolkiena,“ mávla ostře rukou. „Pražští skřeti jsou banda trpaslíků, tedy kdysi trpaslíků, kterým se nechce pracovat, a kradou, na co přijdou. Nikdo je nemá rád.“

„… a nikdo si s nimi nechce hrát!“ prolétla Tomášovi hlavou hláška, kterou si zapamatoval z dětství, a musel sklonit hlavu, aby nebylo vidět, jak se culí.

„Trpaslíci je zahnali do katakomb pod Horoměřicemi, kde přežívají a podnikají odtamtud výpady proti ostatním nelidem i lidem. Aby v tak jedovatém místě vůbec mohli žít, potřebují aqua intoxicatu. Dryády z Vítkova, které ji vyrábějí, si ji nechají pořádně zaplatit, zvlášť od nich. To víš, spolupráce s ekology něco stojí. Občas se ale vyplácí.

No, a já nesla láhev, kterou mi chtěli ukrást. Jak se dozvěděli, že ji mám u sebe, nevím.“

Tomáš se zamyslel.

„Dobře,“ podrbal se rozpačitě na levé tváři, „co to má společného se mnou? Nepatřím k vám, do té rvačky jsem se přimotal náhodou…“

„Já si myslím, že to náhoda nebyla,“ řekla tiše, „něco společného s námi máš, když jsi hned napoprvé uviděl ochromovací kouzlo.“

Tomáš chtěl získat čas, pokusil se nalít si další čaj, ale konvička už byla prázdná. Využil toho, zvedl se a došel k majiteli, který seděl za pultem a s úsměvem mu podal novou konvičku a hned také druhou.

„Ta je pro slečnu,“ podotkl suše, jako kdyby dostal před několika minutami objednávku.

Tomáš zachoval poker face, ale připadal si jako v Jiříkově vidění.

„Dělají si tady ze mě srandu, nebo blbce?“ pomyslel si rozhořčeně.

Podíval se podezřívavě na majitele čajovny, jestli mu také rovnou odpoví, ale ten se k ničemu neměl. Tomáš si zhluboka oddychl.

„Snad je to normální člověk,“ zadoufal, když s oběma konvičkami mířil zpátky k Eleonoře.

„O co tedy jde?“ zeptal se, když si znovu sedl.

„Potřebuji doprovod, když jdu s tou láhví. Normálně se mnou chodí táta, ale minulý týden si zlomil nohu.“

„Cože? Zlomil si nohu?“

„No a co? Zakopl o francouzskou hůl, kterou v předsíni nechala moje mladší sestra. Hrála si tam na doktora.“

„Na to neexistují kouzla?“ poznamenal uštěpačně.

„Existují, ale víš, kolik stojí?“ Začínala se vztekat, ale pak si uvědomila, že on o tom nic neví. „Nejdřív ho musíš umět, a když ho náhodou umíš, musíš mít různé ingredience a ty jsou většinou tak drahé, že se kouzlo v mnoha případech nevyplatí použít. To jen bojová a obranná kouzla jsou poměrně jednoduchá, ale na jejich použití musíš být vycvičený a taky mít žaludek. Když někoho spálíš, není to zrovna hezký pohled. Lidští doktoři a čas dokážou leckdy totéž co nejdražší kouzlo. Pravda, trvá to většinou mnohem déle, ale výsledek je stejný.

Navíc, tentokrát nejde o peníze za tu láhev jako takovou. Má dojít k výměně,“ sklonila hlavu a vypadala zaraženě. „Skřeti mi ukradli maminčin grimoár, když jsem byla léčit skřítka Pleumoluse na Starém Městě. Už je starý a strašně ho trápí kolena. Má v nich vltavské červíky…“

„Cože?“

„Promiň, to je taková skřítčí nemoc,“ mávla rukou a téma opustila. „Naštěstí jsem dostala od víly Damiány tu láhev jako dárek. Jinak bychom se nedoplatili. Maminka léčí většinou zadarmo a táta toho taky už moc nevydělá. Já mámě pomáhám, ale kdyby se dozvěděla, že jsem si půjčila bez dovolení její… To by byl mazec.“ Na tváři se jí objevil trpitelský výraz a rukou si nenápadně přejela bok, tedy spíš tam, kde bok přechází v ty krásné obliny. „Takže jsem docela ráda, že táta nemůže.

Prostě potřebuju ochranu, protože skřeti se určitě pokusí o nějaký podraz.“

„Neumím kouzlit. Abych pravdu řekl, stále ještě příliš na magii nevěřím, takže jak bych ti vůbec mohl být prospěšný?“ pochyboval Tomáš a zakrýval to dalším šálkem čaje.

„Jestli to bude pokračovat tímhle tempem, tak budu v sobě mít tolik vody, že určitě zrezavím,“ pomyslel si a kupodivu mu to pomohlo.

„To je právě ono, třebaže v sobě něco máš, neumíš to používat a tak to nebude na škodu. Můj táta taky neumí kouzlit. To je v našem rodu výsada žen. Stejně se ho bojí. Ostatně, možná ho znáš.“

„Fakt?“

„Říká ti něco jméno Otakar Nakolný?“

„Ten boxer, co byl stříbrný na olympiádě?“ vykulil Tomáš oči.

Přejel pohledem po drobné Eleonořině postavě a marně hledal známky dědictví po otci, který měřil skoro dva metry, vážil dobrých sto třicet kilo a ještě ve čtyřiceti, což bylo před dvěma roky, se stal mistrem republiky v těžké váze.

„Tak to se nedivím, že se mu bojí postavit,“ Tomáš se trochu ušklíbl, „tedy kromě francouzské hole.“

Rozchechtala se tak, že se všichni v čajovně na ni podívali. Většinou to byly káravé pohledy, jako že ruší místní posvátné ticho.

Nevadilo jí to.

„To mu musím říct… Tedy, až bude vhodná chvíle,“ chichotala se a nedokázala to zastavit. „Taky by za to mohl o mě tu hůl přerazit… kdyby zrovna neměl náladu.“

Nakonec se napila čaje a tím se zklidnila.

„Podívej se, nikdo neví, co se tátovi stalo. Tebe nikdo nezná. Když se mnou půjdeš, budou si myslet, že musíš být lepší než on. Což je možná docela pravda,“ zamyslela se, když si vzpomněla na incident v tunelu. „V každém případě si dokážeš poradit a neřešíš všechno jenom silou, i když skřeti většinou nic jiného neuznávají. Máš jejich nůž,“ připomněla mu, „a to může být docela významné.“

„Tak jo,“ souhlasil nakonec. „Sice jsi mě úplně nepřesvědčila, co se týče magie a všech těch věcí kolem, ale zajímalo by mě jak to, že ty vypadáš jako normální…“ zadrhl se, protože v tom okamžiku nevěděl, jak to říct.

„… holka, co?“ ušklíbla se. „Tak to my čarodějky už tak vypadáme. Má to různé výhody,“ pokračovala a v očích se jí objevil šibalský záblesk, „třeba na nás není vidět věk. Mně je například sto dvacet tři,“ řekla ledabyle a kochala se tím, jak sebou škubl. „Ne,“ zavrtěla hlavou, „dělám si srandu. Nelišíme se od normálních lidí. Na první ani na druhý pohled to není patrné,“ uklidňovala ho.

Moc to nezabíralo. Hodnou chvíli trvalo, než ten vtípek strávil.

„Počkej!“ odbočil, „a co ti skřeti?!“

„To je jednoduché. Mezi lidmi se všechny bytosti kamuflují. Některým to jde líp, jiným hůř. Takové fajány nebo piškunty od lidí nepoznáš.“

„Fajáni, piškuntové... Co to je?“

„Spíš by ses měl zeptat kdo to je,“ opravila ho. „Fajáni vypadají v zásadě jako lidi, ale jsou porostlí dlouhou stříbřitou srstí a mají kočičí čenichy a dlouhá ouška. Jsou prostředníky mezi rostlinným a zvířecím světem. Jsou nesmírně plaší a před lidmi se ukrývají. Hodně se přátelí s dryádami a vílami. Já sama jsem fajána viděla dvakrát. I mně se vyhýbají. Možná jsem nějakého potkala, ale nepoznala,“ řekla nakonec zamyšleně. „Piškuntové,“ usmála se, „žijí v podzemí, ale nejsou to trpaslíci. Nelpí na vzácných kovech a drahokamech, ani je nekutají. Jsou drobní, přítulní, veselí a rádi pomáhají lidem. Dost se v tom podobají domácím skřítkům, jenže ti už skoro vymřeli,“ povzdychla si. „Na druhou stranu, když jim někdo ublíží, tak mu jsou schopni dělat příšerné naschvály hodně dlouho. Dokonce i skřeti je pak obcházejí obloukem.“

„Dobře, ale co ti skřeti? Jak vypadají ve skutečnosti? Neříkej, že jsou jako lidi!“

„Ne, to opravdu nejsou,“ souhlasila. „Mají v poměru k tělu velmi dlouhé paže a bleděmodré bělmo očí. Pokud žijí v místech, jako jsou horoměřické katakomby, tak je trápí různé kožní nádory a vypadají odporně. Jenže jejich magické schopnosti nejsou zrovna malé, takže… Ostatně jsi viděl sám. Myslel sis že jde o ožraly, že?“

„Hm!“ podrbal se na nose a snažil se uvěřit všemu, co právě slyšel.

Nešlo mu to. Jeho ryze praktický mozek nechtěl něco takového připustit.

„Je jedenadvacáté století a ne středověk, kdy lidi věřili na takové…“

„To bys byl překvapený, kolik lidí na nás věří a spolupracuje s námi,“ ošklíbala se nad jeho pochybnostmi, které se mu opět zračily na tváři tak jasně, že to nešlo přehlédnout.

Zoufale se rozhlédl po čajovně, přejel pohledem kakemona a sansuigy, japonské dlouhé svitkové obrazy vod a hor, které tu tvořily výzdobu. Uklidnily ho.

„Ono je to prostě tak, že využijí celkem malou část svých magických schopností, aby přesvědčili okolí, že vypadají tak a nejinak. Někteří dokonce díky tomu zůstávají mezi lidmi a ožení se tady. A protože jak skřeti, tak mnohé ženy milují bohatství, šperky a podobně, leckdy spolu žijí i dlouhou dobu.“

„Fuj!“ představil si odporného skřeta z Pána prstenů a otřásl se.

„Tak mi pomůžeš?“ zeptala se ho nevinně.

„Tak jo,“ povzdechl si odevzdaně, podíval se do šálku s čajem a zoufale si přál, aby se tekutina změnila v něco, v čem by bylo alespoň čtyřicet procent alkoholu.

Nesplnilo se mu to.

3.

Bylo půl osmé večer a Tomáš postával před opršelým činžovním domem v Kališnické ulici. Byl nervózní a nepomáhalo mu ani to, že drobně mrholilo a kapky mu ochlazovaly rozpálenou tvář.

„Do čeho jsem se to nechal zatáhnout,“ brblal v duchu, ale doufal, že půjde o nějakou študáckou recesi, kterou prokoukne, a Eleonora se bude muset chytit za nos.

Na druhou stranu mu stále v hlavě ležel případ s nožem, ale mávl nad tím rukou.

„To se nějak vysvětlí,“ řekl si a setřel z obličeje pár kapek, které mu vítr zahnal pod kapuci.

Sáhl si na zadní kapsu džínů a nahmatal skřetí nůž uložený v improvizované pochvě, pak si přejel rukou po boku, kde měl zavěšený teleskopický jedenadvacetipalcový kovový obušek na taktickém tříbodovém řemeni.

Vrzly domovní dveře a z nich vyklouzla drobná dívčí postavička. Měla na sobě černé džíny, tmavou nepromokavou bundu a vysoké, šněrovací kožené boty. Na zádech měla černý batůžek značky Niké.

Přejela pohledem Tomášovo oblečení a mrzutě zavrtěla hlavou, když viděla, že má na nohách kožené kotníkové adidasky.

„Budeš je moct vyhodit,“ řekla místo pozdravu. „Říkala jsem ti, že…“

„Já vím,“ oponoval Tomáš, „počítám s tím.“

Pokrčila rameny a dala se vpravo k tramvajové zastávce Ohrada. Mlčky míjeli mokré domy, které se tvářily ještě smutněji než stromy na druhé straně ulice. Vzhledem k počasí potkali jen tři spěchající lidi, kteří chtěli být co nejrychleji doma, nebo alespoň někde v teple a suchu.

Na zastávce se schovali do přístřešku a pozorovali ojedinělá auta, která se probíjela stále houstnoucím deštěm.

„Pojedeme daleko?“ zeptal se ochraptěle. „Mohl jsem vzít auto.“

„To nestojí za to,“ zavrtěla hlavou. „Pojedeme jedničkou až ke Hvězdě a odtamtud to už je jenom kousek. Pak už na nás pršet nebude. Tedy, pokud budeme mít štěstí, “ zkoumavě pohlédla na oblohu. „Což ale nějak nevypadá…“

S hrkotáním a řinčením přijela postarší tramvaj. Naštěstí to byla jednička, která jim jela přímo. Usadili se v suchu a kromě jedné starší paní se psem, bezdomovce, který kolem sebe šířil odér dlouho nemytého těla, a dvojice, která nevnímala okolní svět, byla tramvaj prázdná.

Tomáš se chtěl zeptat na hromadu věcí, ale nevěděl, jak začít. Navíc stará paní patřila k těm, kterým se v Praze odedávna říkalo pavlačové bojovnice.

Vyschlá, hubená, s ušima jako netopýr, vyčnívajícími z šedivého hnízda rozčepýřených vlasů. Na sobě měla ostře žlutou pláštěnku a malý buldoček ňafal na celou tramvaj.

„Nevšímej si jí,“ šeptla mu Eleonora do ucha, „je od nás z baráku a donáší na všechny a všechno. Určitě chtěla u nás vystoupit, ale když mě viděla, změnila plán. Vsaď se, že s námi pojede až na konečnou, jen aby věděla, kam jedu s chlapem. Ta zažije šok,“ zaculila se kulišácky a oči jí zářily jako ohníčky.

„Počkej,“ otočil se k ní Tomáš, „já taky nevím, kam jedeme.“

„Nech se překvapit,“ pokývala rozmarně hlavou a zatvářila se vážně. „Tedy, nech se překvapit, kam jedeme. Potom už bych byla ráda, kdyby ses překvapit nenechal. Ničím.“

4.

Na petřinské točně vystoupili a Eleonora měla pravdu. Ostře žlutá pláštěnka je zpovzdálí sledovala.

Pršet přestalo už na Hradčanské, takže nyní mohl s chutí shodit z hlavy kapuci. Obloha zůstávala zatažená a každou chvíli se mohlo rozpršet. Na druhou stranu vzduch voněl čistotou, což v Praze nebývá moc často. Stromy kolem sebe šířily vůni vlhkého dřeva a Tomášovi se vůbec nikam nechtělo.

Eleonora nekompromisně zamířila ke Hvězdě, pak odbočila do Libocké ulice. Tomáš to tady moc neznal, do těchto míst zabloudil jednou za uherský rok. Kdysi sem, když tu ještě bydlel jeden scifistický kamarád, chodil „snášet“ načerno vycházející časopis, ale to už bylo opravdu dávno. Nyní to tam vypadalo úplně jinak. Domy měly nové fasády, vyměněná okna. Možná to bylo deštěm, ale připadalo mu to tady daleko krásnější než kdysi.

Teprve když se nad vrcholky stromů objevil typický osmistěnný vrcholek věže, bylo Tomášovi jasné, kam jdou. Avšak nechápal, proč by měli navštívit právě kostel svatých Fabiána a Šebestiána.

„Neříkala jsi, že skřeti žijí pod Horoměřicemi? To je odtud dost daleko, ne?“ přetáhl si na hlavu kapuci, protože začalo znovu krápat.

„Odtud nás nebudou čekat a dostaneme se k nim rychleji, protože nám pomůžou piškuntové. Tedy alespoň doufám,“ povzdychla si. „V poslední době jsou nějací nervní. Prý se dole pod Prahou něco děje.“

„To je katolický kostel,“ zamračil se Tomáš. „Ne že by mi to nebylo jedno, ale jak se Kristus snáší s piškunty, nebo jak se jim říká?“

„Tady byl posvátný háj už strašně dávno. Proč myslíš, že první křesťani stavěli kostely na těchhle místech? Aby snížili moc těch, co tu byli dřív. Vždycky se jim to nepovedlo. A to první kostel tady postavili už kolem roku 1318, ale oni se vždycky nějak snesli. Kristus je mírumilovný bůh, aspoň se to říká,“ pokrčila rameny.

Zastavili se před vchodovými vraty kostela. Eleonora sáhla do kapsy a vytáhla masivní hliníkový klíč. Zatímco otevírala zámek, Tomáš se otočil a přejel pohledem krajinu pod nimi. Z Libockého rybníka stoupala mlha a chvílemi její kotouče nabíraly podivné tvary, které mu připomínaly stvůry z pohádek.

Otřásl se.

„To je ale blbost!“ okřikl sám sebe a obrátil se v okamžiku, kdy Eleonora otevírala vrata.

Ještě jednou vrhl pohled přes rameno, aby se přesvědčil, že babizna ve žluté pláštěnce opravdu není daleko. Snad si ani neuvědomovala, jak výrazně se odlišuje od okolí.

„Nech ji být,“ řekla s úsměvem Eleonora, „je neškodná. Je nebezpečná jen svým jedovatým jazykem. Ale to už teď zase až tak moc neznamená. Někteří lidé už jsou prostě takoví.“

Tomáš jí pomohl zavřít těžká vrata a Eleonora je znovu zamkla.

„Kdysi byly kostely stále otevřené, aby se lidi mohli přijít modlit nebo v nich kdykoli hledat ochranu …“

„Teď to nejde,“ zabručel Tomáš, „je mezi námi příliš mnoho zlodějů.“

„Hm,“ souhlasila, „kteří mají obě ruce. Když se jim jedna usekla, měli to s krádežemi daleko těžší. Alespoň tak se to píše v kronikách,“ dopověděla na udivený Tomášův pohled.

Prošli lodí až ke dřevěným vrátkům, která oddělovala oltářní část. Tomáš si cestou prohlížel řezby na kostelních lavicích.

„Kde jsou ty doby, kdy jsem se coural po Starém Městě, obcházel tamní dvorky plné soch a artefaktů, navštěvoval židovský hřbitov a hrob rabiho Löwa…“ pomyslel si a na okamžik mu bylo smutno. „Třeba se to s Eleonorou změní,“ ušklíbl se v duchu nevěřícně.

Dívka dvířka opatrně otevřela, obešla oltář zleva, chytila se prvního sloupku a vylezla po něm nahoru. Protáhla se kolem svícnu s půlmetrovou svící a pohladila obrovský obraz znázorňující oba svaté.

„To namaloval malíř Helich,“ šeptla. „A ten obraz byl na svou dobu zatraceně drahý. Celých šest set zlatých. Mno,“ popotáhla nosem, „církve jen málokdy trpěly nouzí.“

Sehnula se a stiskla levý dolní roh pozlaceného rámu.

Ozvalo se krátké skřípnutí, oltář popojel dozadu k obrazu a odhalil tak čtvercový otvor se schodištěm vedoucím kamsi do hlubin. Eleonora sjela ze sloupu, oběhla oltář a vklouzla do nevelkého otvoru. Schodiště se příkře svažovalo dolů. Musela sehnout hlavu, aby se neuhodila, i když nebyla nikterak vysoká.

„Doufám, že dál to bude širší,“ pomyslel si Tomáš, když se opatrně protahoval za ní.

5.

Sestoupili do obdélníkové, bíle vymalované místnosti. Na zdi vlevo viselo velké kormidelní kolo. Tomášovi to přišlo tak nepatřičné, že se málem zeptal, kde má Eleonora loď. Než to však stačil říct, obrátila se k němu a požádala:

„Zavři, prosím tě, vchod. Je to daleko těžší, protože se musí navinout lano se závažím, které ho otvírá.“

Jen polkl a zamířil ke kolu.

„Po směru hodinových ručiček,“ poznamenala a cosi hledala v batůžku.

Tomáš zabral a udivilo ho, jak ztěžka to jde. V mechanizmu však byla zabudovaná zpětná záklopka, takže si vždy po několika otočkách kola mohl odpočinout. Nakonec se otvor za nimi zavřel.

Zmizelo i poslední slabounké světlo, které sem padalo z kostela. Nastala tma tmoucí.

„Mám s sebou baterku,“ řekl a sáhl pod bundu,

„Není potřeba,“ ozval se ze tmy dívčí hlas. „Vezmi si tohle a spolkni to.“

Do natažené levičky mu dopadl malý lehký předmět. Opatrně ho osahal. Byla to drobná houbička.

„Neboj, nechci tě otrávit,“ úsměv byl v jejím hlase dobře slyšitelný.

Zavřel oči a strčil houbičku do úst. Byla sladkokyselá, jako kdyby ji právě vytáhla z láku. Dvakrát do ní kousl a pak se mu rozplynula na jazyku. Projela jím od hlavy až po paty vlna horka.

Otevřel oči a najednou viděl celou místnost. Všechno bylo zelené a černobílé, ale viděl. Eleonora stála před ním a usmívala se.

„Vidivku pěstují piškuntové pro nás, co nemáme jejich noční vidění. A v poslední době se z ní stává velmi dobrý obchodní artikl. Dokonce i někteří trpaslíci začínají mít potíže s viděním a co hlavně, jsou lidé, kteří vědí… a jsou ochotni ji vyvažovat zlatem nebo čímkoli jiným, co zase zajímá naše malé kamarády.“

„Jak dlouho to vydrží? Na furt?“

„Na co?“ nepochopila ho.

„Furt znamená nastálo.“

„Aha. Týden. Pojď, nemáme zase tak moc času,“ otočila se na podpatku a zamířila k pootevřeným dveřím v protější stěně.

Šli dlouhou chodbou, vyzděnou cihlami, nepříliš širokou… neměla víc jak metr. Zato do výšky to bylo lepší, skoro dva metry Tomášovi úplně vyhovovaly.

Stále sestupovali.

Bylo tu sucho, ale u země zahlédl na zdech tmavé pruhy, které naznačovaly, že voda tady teče alespoň občas.

„Doufám, že to nebude dneska,“ povzdychl si Tomáš, „nemám rád mokré nohy.“

Co dvacet třicet kroků zela ve zdi - tu vpravo, tu vlevo - díra. Tomáš do jedné nakoukl. Šlo o krypty vytesané ve skále. Ve výklencích stály polorozpadlé rakve, leckde až čtyři nad sebou. Z některých už nezbylo vůbec nic a na kamenném loži ležely kostry, místy potažené pergamenově žlutou kůží.

Otřásl se a přidal do kroku, aby Eleonoru dohnal. Ušli ještě asi půl kilometru, když se dívka zastavila před ohromnou jámou, která měla dobrých dvacet metrů v průměru. Pokračování chodby bylo příliš daleko, než aby do ní dokázali přeskočit. Tomáš došel na okraj a naklonil se nad díru.

Byla hluboká dobrých patnáct metrů a na jejím dně se vršila hromada suti.

„Kam dál?“

„Dolů,“ mávla rukou k pravé stěně.

Teprve nyní si všiml vysekaných prohlubní, které ve stěně tvořily jakýsi kamenný žebřík. Nakrčil čelo a zhluboka si povzdychl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stribur.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.