Tuto knihu věnuji nejen Sofince,

která mě přiměla tento příběh napsat,

ale i ostatním dětem,

protože jejich smysl pro spravedlnost

mnohdy předčí tu dospěláckou,

a paní Zdeňce Bouškové za krásné obrázky

Copyright @vlado Ríša 2019

Ilustrations@Zdeňka Boušková 2019

1. kapitola

Casting v divadle

1.

Sofinka potajmu vrhala na mámu bázlivé pohledy a křečovitě se držela její ruky.

Normálně to byla holčička, které bylo všude plno. Ve škole, ve druhé třídě, kam chodila, říkávala paní učitelka a vrtěla přitom hlavou: „Mám pocit, že jste ve třídě čtyři, ale když se podívám pořádně, jsi tu sama.“

To ovšem neznamenalo, že by jenom zlobila. To ne. Dvojky dostávala málokdy a o horších známkách nechtěla ani slyšet. Ty vždycky obrečela, ale nebylo to často. Nebyla žádná šprtka, ve škole jí to šlo tak nějak skoro samo.

Byla štíhlá a leckdy to vypadalo, jako kdyby chodila baletním krokem po špičkách. Světle hnědé kudrnaté vlasy měla vpředu zastřižené na ofinu a zbytek jí maminka často svazovala modrou gumičkou s motýlkem do koňského ohonu. Malý nosík strkala do všeho, protože byla hrozně zvědavá, všechno chtěla vědět a na všechno měla svůj názor. Jen dědu Richarda poslouchala jako hodinky, protože byl velký, rád se smál a uměl snad skoro všecko.

Ráda nosila tmavomodré kalhoty a dlouhou červenou mikinu s bílými srdíčky až skoro po kolena.

Kromě divadelního a tanečního kroužku chodila i na hodiny zpěvu, což ji bavilo ještě víc než škola.

Dnes se vypravili do divadla, kam chodili jak maminka tak i tatínek, protože byli oba herci a hráli v něm. Sofinka to tam znala jako své boty, vždyť tam s oběma chodívala, kdykoli to bylo možné.

Tohle divadlo měla ráda, bylo takové útulné.

Jenže dnes šlo o něco úplně jiného. Sofie tam šla na casting. Tohle cizí slovo znala dobře, vždyť táta i máma na ně chodili také, když se ucházeli v některém divadle o nové role.

Maminka se s úsměvem podívala na holčičku, která cupitala vedle ní, a dobře cítila obavy, které z ní přímo vyzařovaly. Tohle neznala. Sofie byla vždycky energická, sebevědomá a nikdy ji strach nepřemohl nadlouho.

„Co je?“ zeptala se maminka s drobným úsměvem. „Vždyť to v divadle dobře znáš.“

„No jo,“ povzdychla si Sofie, „jenže to jsem tam šla s tebou nebo s tátou. Teď tam jdu za sebe. A to je něco úúúúplně jiného,“ a pokrčila přitom rameny.

„Připravovala ses doma, ve sboru a na kroužku taky,“ uklidňovala ji maminka. „A kdyby se to nepovedlo, tak se nedá nic dělat. Vždyť víš, že nám s tátou se také někdy nezadaří…“

„Já vím,“ protáhla holčička dospělácky, „ale tohle je poprvé… teda když nepočítám ty televizní reklamy. Jenže to byly štěky.“

„Kde jsi slyšela zase tohle?“ maminka povytáhla obočí.

„To říkal Ernesto, když jsme tu reklamu točili…,“ mávla rukou v gestu filmové star, které zřejmě odkoukala v televizi.

Pak si ještě jednou povzdychla, zatřepala hlavou, jak to dělal pejsek Toksík dědy Richarda, strach z ní sklouzl jako kapky deště po pláštěnce a najednou zase byla plná energie.

Ten kousek cesty od jejich domu ke stanici metra Budějovická přešly za chviličku a než sešly dolů po schodech, roztrhly se mraky a na chvilku se objevilo sluníčko.

„Vidíš, i slunce ti přeje a drží ti palce,“ řekla maminka a Sofie kývla.

Stejně však tak trochu toužebně hodila přes rameno pohled na jejich dům.

Měla ho ráda. Byl sice starší, ale v poslední době mu udělali velkou rekonstrukci, dostal úplně nový kabát, opravili v něm všechny byty a měl i nová okna.

Ta stará už byla zkroucená a oprýskaná, takže jimi profukoval vítr a v zimě škvírami strkal do bytů své ledové pařáty. Nemluvě o tom, že v některých škvírách i hvízdal a plašil křečka, kterého měla doma.

Bydleli až úplně nahoře, takže v kuchyni měli šikmé stropní okno, které Sofince kamarádky záviděly.

Jen točité schodiště se starožitným zábradlím s mosaznými koulemi, hrůzu budícím prázdným prostorem uprostřed a poněkud sešlapanými kamennými schody zůstalo tak, jak ho kdysi dělníci postavili. Na druhou stranu, stěny zdobily velké zarámované fotografie Prahy, které byly staré minimálně padesát let. Alespoň tak to tvrdil Sofinčin tatínek. Ona se na ně ráda koukala a zapomínala tak na onu díru uprostřed schodiště, vedoucí od střechy až do přízemí.

Tohle schodiště neměl rád děda Richard, jenže z úplně jiného důvodu. Když měl vyšlapat čtyři patra, tak už ve třetím děsně funěl.

„Ani nosorožec by to nezvládl líp,“ smála se maminka a říkala mu, že by měl víc trénovat.

Vždycky remcal, že by tady konečně mohli udělat výtah, tak jako ho měl doma v Dejvicích.

Teď se Sofii zazdálo, že na ni dům okny povzbudivě mrkl. Přivřela levé oko jako v odpověď a už poskakovala dolů po schodech do metra.

2.

Metrem jezdila ráda. Tunely v ní vzbuzovaly takovou tu příjemnou hrůzu, ale vždycky tady byla hromada světla, lidí nebo psů, které bylo zajímavé pozorovat.

Vagon byl tentokrát skoro prázdný, bylo teprve deset hodin dopoledne a vlak uháněl dolů do města.

Na další stanici přistoupil do zadní části vagonu kluk s maminkou. Doposud tiše sedící Sofie nadskočila na sedačce, jako kdyby ji bodla včela, vytrhla se mamince a rozběhla se k němu.

„Ahoj, Péťo,“ halekala na celý vagon.

Všichni cestující, kolem nichž se prořítila jako malý uragán, se otáčeli, kamže to tak pádí.

Petrova maminka se usmála a zamávala rukou. Petr se zapřel a dobře udělal. Uragán jménem Sofie do něj narazil jako utržený vagon.

Objala ho.

Vtom metro začalo brzdit a jen taktak, že oba neupadli. Ještěže se Petr pevně držel tyče.

Byl to kluk o hlavu vyšší než Sofie, a robustní. Nebyl to však žádný tlusťoch, chodil do stejného divadelního a tanečního kroužku jako Sofie a nebyl tam ani zdaleka nejhorší, spíš naopak. Také byl členem florbalového žákovského oddílu, kam oproti škole chodil opravdu rád, a to hned třikrát týdně.

Měl kulatou tvář s modrýma očima a výrazným nosem. Světlé vlasy, o kterých jeho kamarádka Sofie občas říkávala, že jsou jako počůraná sláma, nosil ostříhané na ježka.

Nikdy si nenechal nic líbit, takže rodiče občas na jeho školním profilu našli zprávu od paní učitelky o další poznámce za nevhodné chování ve škole, což znamenalo, že se ve třídě s někým popral. Pak měl doma zaracha, a to obnášelo zákaz přístupu na mobil a počítač. Školou procházel s ne moc velkým zájmem. Moc ho to tam nebavilo, ale díky dobré paměti ji zvládal vcelku v pohodě, domů nosil jedničky a dvojky, sem tam nějakou tu trojku.

Byl to Sofinčin nejlepší kamarád a vždycky litovala, že chodí do vedlejší třídy. Ale možná to bylo dobře. Už takhle ji kamarádky pošťuchovaly, že je do něj zamilovaná. To Sofinka vždycky vehementně popírala, ovšem lehce zrudlé tváře prozrazovaly, že by na těch řečech něco být mohlo.

„Kam jedeš?“ vychrlila ze sebe, jen co ho pustila z objetí.

„Do divadla,“ odpověděla Petrova maminka, „ty nevíš, že tam má být i klučičí role?“

„Ne,“ zavrtěla Sofie hlavou, až se jí vlasy rozlétly jako roztočený kolotoč. „Máma mi to zatajila,“ řekla vyčítavě k mamince, která k nim teprve teď došla.

V této stanici nikdo nenastoupil, dveře se zavřely a metro se znovu rozjelo.

„Já jsem na to v tom blázinci, který jsi doma způsobila,“ pravila přísně maminka a Sofie krapátko zatáhla hlavu mezi ramena, protože to byla pravda, „úplně zapomněla.“

„Co se stalo?“ zeptal se Petr a hned si vysloužil od Sofie herdu do zad.

„To byly ženské věci,“ pravila povýšeně a obě maminky vyprskly smíchy.

„Já jsem ti to neřekl ani v divadelním kroužku, protože jsi tam dělala takové tóčo, že z toho byli všichni paf,“ řekl Petr trochu vyčítavě. „No, a včera jsme se ve škole nepotkali, protože jsme byli venku skoro celé dopoledne kvůli prvouce…“ vysvětloval.

„Jé,“ podrbala se Sofie na nose, „na to jsem úplně zapomněla. Ještěže tam dneska nejsem. My měli přinést listy z pěti druhů stromů. To bych to bývala musela stihnout cestou do školy.“

„Sofie, Sofie,“ řekla přísně maminka, „takhle by to nešlo…“

„Já vím,“ povzdychla si trpitelsky holčička, „škola má přednost.“

Naštěstí právě dojeli na stanici metra Muzeum, kde vystupovali. Obě děti se vrhly ke dveřím ještě dřív, než se vlak zastavil.

3.

Šli po Václavském náměstí plném turistů a na Sofii opět dolehla tíha toho, co ji čeká. Proto ji okolí příliš nezajímalo. To Petr si prohlížel mírně znechuceně načinčané výlohy drahých obchodů s oblečením, dámskými botami, šálami, kabáty… To všechno ho nechávalo absolutně chladným. To kdyby tam byly modely autíček, nebo letadel či kvadrokoptér, nebo nových počítačových her, to by byla jiná. V tom případě by ho odtamtud maminka jen těžko odtahovala.

Zabočili doprava, po pár desítkách kroků došli k divadlu a vešli do pasáže.

Před vstupem do divadla postával hlouček maminek a dětí. Kluci tam byli tři a holčiček asi dvacet.

„Ach jo,“ povzdychla si Sofie. „Zase to ten Petr bude mít jednodušší, jako vždycky.“

Petrova maminka se podívala na hodinky a řekla:

„Jsme tady brzy.“

„Opravdu? To snad není možné,“ zavrtěla hlavou maminka Sofie.

Otevřely se prosklené dveře a hlouček se vhrnul dovnitř. Čtveřice, Sofie, Petr a maminky počkala a vydala se po schodech dolů až jako poslední.

4.

Všichni seděli v divadelní kavárně a postupně si paní inspicientka přicházela pro jednotlivé děti.

Petr už měl svoji zkoušku za sebou a spokojeně upíjel džus. Byl ještě trochu udýchaný.

„Musel jsem lítat po jevišti jako cvok,“ stěžoval si. „Ta paní režisérka je divná…“

„Tak pojď, Sofie,“ zjevila se v kavárně drobná blondýnka, která měla dnešní casting na starosti.

Sešli po schodech půl patra, pak prošli nenápadnými dveřmi a dostali se do zákulisí divadla. Sestoupili po točitých železných schodech a ocitli se u vstupu na jeviště.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sofinka. děda a mluvící pes.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.