Skřítek Kompostík a jeho kamarádi

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Miluška Štefanová

Skřítek Kompostík a jeho kamarádi – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

copyright © Miluška Štefanová, 2020

ISBN 978-80-765-0058-7 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0059-4 ePub

ISBN 978-80-765-0060-0 Mobi

ISBN 978-80-765-0061-7 PDF

Skřítek Kompostík a jeho kamarádi

Na nevelkém kopci, kousek od lesa, stál malý domek s velkou zahradou, která dále pokračovala vzhůru do svahu. Tady hospodář časem vybudoval přístřešek pro ovci Oviku a jejího syna Březíka, ale nakonec byl tak velký, že se mu začalo říkat Ovčí palác. Kromě oveček pobývalo v jeho dolní části devět slepic s kohoutem a v horní části byly uloženy pomůcky ke včelaření. Hospodář místnost vybavil také dřevěnou truhlou na zásoby různého krmiva a celý prostor díky včelařským potřebám krásně voněl medem.

Přístup k Ovčímu paláci byl ohraničený plotem a malou brankou oddělující výběh pro zvířata a zahradu. Na tomto pomezí, vyživován kompostem, se uchytil malý bez. S příchodem jara se rozproudila jeho míza a jednou ráno se otevřela část kmene, ze které se vybatolil skřítek Kompostík. Narovnal si svá strnulá dřevěná chapadýlka a pohodlně se usadil v kmeni bezu.

Jeho nenápadný vzhled připomínající pokroucené klubíčko klacíků mu poskytoval velkou výhodu – prakticky nikdo si ho nevšiml. Ale on byl schopen vše sledovat a vnímat, protože kromě moudrosti měl i kouzelnou moc – rozuměl totiž nejen řeči stromů, ale i zvířat, a dokázal tedy dobře chápat, co si mezi sebou povídají.

Vysledoval, že každá z devíti slepic má nějakou typickou vlastnost, a tak si je postupně pojmenoval. Marnivá Tretka neustále hledala něco třpytivého. Zrána klovala do lesknoucích se kapiček rosy, ale ty se pod údery jejího nedočkavého zobáku rychle měnily pouze v mokré flíčky. Trochu ji to zlobilo, ale nevzdávala se a věřila, že jednoho dne najde nějaký skvost, kterým ozdobí své všední peří. Jejím pravým opakem byla Tetka. Ta na sebe vůbec nedbala. Peří měla ledabyle rozházené a často si po sezobnutí žížaly ani neotřela zobák o trávu. Smutka se zase nejraději procházela po vzdálených koutech zahrady, daleko od ostatních, a stále nemohla přijít na to, proč jí není na světě veselo. Klepka samozřejmě sledovala všechno kolem a byla tak nedočkavá sdělit novinky ostatním, že často využívala ovci Oviku jako soukromé taxi. Vyskočila jí na záda, lehce klovla do husté vlny a za malou chvíli už byla u ostatních. Vědka se snažila pochopit, proč s nimi nesdílí příbytek kromě ovcí třeba i koza nebo králíci, a stále čekala na nějaký nový zdroj informací, aby to mohla ostatním vědecky podat. To Květce bylo úplně jedno, s kým se dělí o příbytek. Její vášní byly květiny a stromy. Časem k těmto šesti slepicím přibyly ještě tři nové. Z nějakého důvodu stále poletovaly a mnohdy se jim podařilo ohradu přeletět tak, že i kos, který sedával na velkém ořechu, klapal v údivu zobákem. První z nich, Baletka, se při přeletu na větší vzdálenost krásně otočila a lehce přistála s rovnými pařátky. Kokoletka neustále koketovala a opakovala své kokodák, aby budila pozornost kohouta Tokana, který se jí moc líbil. Zato Popletka občas sklízela slepičí kokochichotání, protože si pletla směr a z ohrady místo ke kurníku odlétávala k sousedům.

Celému hejnu slepic vévodil kohout Tokan. Pyšnil se svými družkami a každičké ráno o nich kokrhal ódy vycházejícímu slunci. Byl také neúprosným strážcem. Běda tomu, kdo si dovolil na jeho kamarádky zavolat byť i jen oblíbené „pipipi“. Neváhal a okamžitě střemhlav útočil svým ostrým zobákem a rozpjatými křídly. Slepice, především Vědka, si občas mezi sebou klokotavě stěžovaly, že jim dává Tokan málo osobní svobody. Kvůli tomu, že je kohout, nemusí ještě všechno vědět nejlíp. Ale díky jeho spravedlivému postoji ke všem každodenním záležitostem ho měly v úctě.

Tynka, Hubert, Miošek a kočička Bílá

Jednou večer uviděl Kompostík na zahradě rezavou fenku, jak prolézá mezi ploty a hledá nějakou zábavu.

„Hej ty, kdo jsi?“ zeptal se psí řečí.

Fenka se rozhlížela, štěkala, ale stále nemohla přijít na to, kdo ji oslovil. Potom uslyšela šustění listů bezu a odtud se ozvala rádoby psí slova: „Dovol, abych se představil. Jsem Kompostík a bydlím v tomto keři.“

„A kde ses tam, prosím tě, vzal?“ odvětila fenka.

„Jaro mě vytáhlo ven z mého podzemního domova.“

„Tak to je skvělá zpráva, zaběhnu ji štěknout kamarádům – kocouru Hubertovi, Miovi a kočičce Bílé. A mimochodem – já jsem Tynka.“

A za chvíli se přihnali všichni čtyři. Nejdříve se představil Hubert. Drobný černobílý kocourek původem z Nového Strašecí bydlel před mnoha lety u rodiny hrnčířů spolu s dalšími zvířaty a často se prý na něj nedostalo jídlo, protože byl málo průbojný. Měl nadvakrát zlomený ocásek a nikdy nechtěl říct, jak se mu to stalo. Miloval pohodu a teplo, na které byl zvyklý z hrnčířských pecí. Přes den býval venku, ale v noci obvykle spával u komína v domě hospodáře. Na Březíkov se dostal jako dárek k Mikuláši.

„A co ty, kočičko?“ hvízdl jedním dechem Kompostík. „Jak se jmenuješ?“

„Říkají mi Bílá. Jmenovala jsem se původně Selfie, ale hospodářově ženě se mé jméno zdálo divné. Tak mě přejmenovala. Posadila si mě na klín a říkala mi, že by mi slušelo jméno Bílá, i když mám teď na sobě i černé flíčky. Také jsem prý moc milá – ani nevím, jestli si to jméno vůbec zasloužím, mňau…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skřítek Kompostík a jeho kamarádi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.