Dokonalé
prekvapenie

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.linddeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Sophie Kinsella

Dokonalé prekvapenie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Henrymu

„Dnešní dvadsaťroční ľudia majú trikrát väčšiu šancu dožiť sa sto rokov v porovnaní so svojimi prarodičmi a dvakrát väčšiu v porovnaní s rodičmi.“

Národný štatistický úrad, 2011

„Naše očakávania ohľadom dĺžky života sa prudko menia, čo znamená, že musíme radikálne zmeniť pohľad na to, čo budeme robiť v živote neskôr...“

Sir Steven Webb,

minister sociálnych vecí Veľkej Británie, 2010 – 2015

Prológ

Mám taký malý tajný slovníček na svojho manžela. Slová som vymyslela sama, aby som ho nimi mohla opísať. Nikdy by som mu ich neprezradila, ale občas mi len tak vyskočia v hlave. Napríklad...

Zmätený: milo zvraštená tvár; keď je zmätený, obočie mu vyletí nahor a ako keby prosil: „Vysvetli mi to!“ Dan nerád býva zmätený, má radšej všetko na rovinu. Jasné a bez najmenších pochybností.

Napätý: tak sa správa a tvári sa defenzívne, keď príde napríklad na návštevu môj otec. (Myslí si, že si to nevšímam.)

Zdrvený: keď mu život zrazu uštedrí nečakanú ranu rovno do tváre, až doslova lapá dych.

Vymyslela by som veľa takých slov a hodili by sa na všelikoho. Napríklad aj na mňa. Jedno z nich by mi dokonale sadlo. Viete čo, práve teraz som zdrvená ja. Neviem sa nadýchnuť a brní mi celá tvár. Ako herečka v telenovele. Lebo, po prvé, nenápadne som vošla do Danovej pracovne, lebo je, po druhé, v práci, a nevie, čo robím. Po tretie, otvorila som tajnú zamknutú zásuvku a po štvrté, neverím vlastným očiam, čo som v nej našla, na čo civiem a držím to v ruke.

Civiem na to a plecia sa mi prudko nadvihujú a klesajú. Môj mozog kričí vydesené správy typu: Čo to je? Znamená to... To musí byť nejaký omyl. Určite je to omyl.

No najhoršie zo všetkého bolo jedno: Vari mala Tilda celý čas pravdu? Je to moja chyba?

Cítim, ako sa mi do očí tlačia slzy, ako vo mne rastie nedôvera. Aj strach. Ani neviem, čoho sa vo mne zbiera viac. Ale viem. Viac je nedôvery, ktorá sa mení na hnev. „To myslíš vážne?“ mám chuť zakričať nahlas. „Naozaj to myslíš vážne, Dan?“

No nepoviem nič. Odfotím si to mobilom, lebo... človek nikdy nevie. Možno sa mi to ešte zíde. Všetko, čo som našla, poukladám naspäť do zásuvky, zatvorím ju, zamknem, skontrolujem (som trochu posadnutá, keď ide o zamykanie dverí, vypínanie práčky a tak ďalej; síce nie natoľko, aby ma zatvorili do blázinca, len trochu... veď viete). Vyjdem odtiaľ ako páchateľ z miesta činu.

Myslela som si, že o svojom manželovi viem všetko a že on vie všetko o mne. Videla som ho plakať ako dieťa. Počula som ho kričať zo spánku: „Rozšliapnem ťa ako červa!“ A on ma na dovolenke videl, ako si periem spodné nohavičky, lebo v hoteli za to pýtajú nehorázne sumy, dokonca mi ich zavesil na vešiak na uteráky.

Vždy sme boli dokonalá dvojica. Ideálna. Nerozlučná. Akoby sme jeden druhému čítali myšlienky. Dokončovali sme jeden namiesto druhého vety. Myslela som, že už ničím nedokážeme jeden druhého prekvapiť.

No asi som sa poriadne mýlila.

1

Pred piatimi týždňami

Začalo sa to, keď sme oslavovali desiate výročie svadby. Kto by si to len pomyslel?

Musím povedať, že ide o to, že sa súčasne dejú dve veci: 1. Komu by zišlo na um, že sa to začne v taký krásny deň? 2. Komu by napadlo, že to spolu tých desať rokov vydržíme?

Nemám na mysli roky nášho manželstva. Myslím desať rokov odvtedy, čo sme sa zoznámili. Bolo to na narodeninovej oslave mojej spolubývajúcej Alison. Vtedy sa navždy zmenil náš život. Dan mal na starosti gril, ja som si prišla po burger a...

Nie, nebola to láska na prvý pohľad. Povedala som si: Hmmm. Bože, tie oči, tie ruky. Sympatický. Mal oblečené modré tričko, ktoré sa mu hodilo k očiam. Bol opásaný zásterou a hamburgery vypekal jedna radosť. Ako keby to robil od narodenia. Akoby bol kráľom hamburgerov.

Čudné, ale šikovnosť pri pečení hamburgerov mi nikdy nepripadala ako kladná vlastnosť u muža. Lenže...

Šla som sa teda opýtať Alison, kto to je (kamarát z univerzity, pracuje v oblasti nehnuteľností, je fajn), a začala som s ním flirtovať. Neviedlo to nikam, a tak som Alison donútila, aby nás dvoch pozvala k sebe na večeru. Ani to nezabralo, a tak som naňho „úplnou náhodou“ natrafila v City. Raz som dokonca mala hlboký výstrih (ako nejaká zúfalka). Vtedy si ma konečne všimol a pozval ma na rande, ale bola z toho láska až na piaty pohľad, ako sa hovorí.

Teraz sa vyhovára, že sa vtedy ešte nespamätal z predchádzajúceho vzťahu a nebol celkom vo svojej koži.

Ostatným sme to však prerozprávali trochu inak. Napríklad o tom výstrihu nemuseli vedieť všetci.

V každom prípade sa vráťme na začiatok: pozreli sme si pri tom grile do očí a tak sa to začalo. Bola to osudná chvíľa, čo poznamenala celý náš život. Takú chvíľu si človek uchová v srdci. A napríklad po desiatich rokoch ju oslávi večerou v bare.

Bar sme si obľúbili. Dobre tu varia a je tu fajn atmosféra. S Danom sme si obľúbili aj iné veci, napríklad filmy, stand-up šou, prechádzky, ale trochu sa aj odlišujeme. Ja by som napríklad nikdy necvičila na rotopéde. Dan by napríklad nikdy nešiel kupovať vianočné darčeky. Vo všeobecnosti ho darčeky nezaujímajú, takže bojujeme pred každými narodeninami. (Ja: „Určite niečo chceš. Premýšľaj.“ Dan premýšľa: „Kúp mi... hm... Nemáme pesto. Kúp mi jeden pohárik.“ Ja: „Pohárik pesta na narodeniny?“

Žena v čiernych šatách nás vedie k stolu a podá nám jedálne lístky v sivých doskách.

„To je nový jedálny lístok,“ vysvetľuje nám. „Hneď tu bude čašník.“

Nový jedálny lístok! Keď sa žena vzdiali, mrknem na Dana a vidím, ako sa mu zaleskli oči.

„Naozaj si to myslíš?“ doberám si ho.

„Pravdaže,“ prikývne.

„Namyslenec,“ odvrknem.

„Dobre, prijímam výzvu. Máš papier?“

„Mám.“

Vždy nosím v kabelke papier a ceruzku, lebo túto hru hráme ustavične. Podám mu pero a list z notesa, sebe nechám ceruzku a ďalší list.

„Fajn, ideme na to,“ prehodím.

Obaja stíchneme a prezeráme si jedálne lístky. Majú tu pražmu aj kambalu, čo trochu komplikuje situáciu... ale aj tak viem, čo si Dan objedná. Bude sa ma snažiť zmiasť, ale ja ho aj tak dobehnem. Jednoducho viem, ako premýšľa.

„Mám.“ Dan napíše na papier niekoľko slov a zohne ho.

„Aj ja.“ Dopíšem a zložím papier vo chvíli, keď k nášmu stolu podíde čašníčka.

„Čo budete piť?“

„Niečo si dáme a objednáme si hneď aj jedlo.“ Usmejem sa na ňu. „Ja si dám negroni, hrebenatky a kurča.“

„Ja gin s tonikom,“ povie Dan a čašníčka dodá: „Teda aj vy hrebenatky a kurča.“

Čašníčka odíde a my počkáme.

„Dostala som ťa!“ Posuniem papier k Danovi. „Hoci ten gin s tonikom som neuhádla. Myslela som, že si dáš šampanské.“

„Ja som uhádol všetko. Dokelu!“ Podá mi papierik a ja čítam: Negroni, hrebenatky, kurča, napísal svojím pekným písmom.

„Dokelu!“ vykríknem. „Myslela som, že budeš tipovať homára.“

„S polentou? Ale choď!“ Usmeje sa a doleje mi vodu.

„Viem, že si mal zálusk na tú kambalu.“ Okato dávam najavo, ako dobre ho poznám. „Váhal si medzi ňou a pražmou, ale pražma ťa presvedčila šafranom a feniklom.“

Dan sa usmeje ešte širšie. Dostala som ho.

„Mimochodom, rozprávala som sa s...“

„Fajn, a čo povedala?“

„Že môže.“

„Výborne.“ Dan si odpije vody a v duchu si túto otázku vyškrtne zo zoznamu.

Tak náš rozhovor prebieha vždy. Rovnako uvažujeme, nedokončíme vetu, používame rôzne skratky. Nemusela som hovoriť: Rozprávala som sa s Karen, ktorá nám stráži deti, či môže. A on tomu rozumie. Nieže by sme mali rovno paranormálne schopnosti, ale zvyčajne si vieme domyslieť, čo chce povedať ten druhý.

„Musíme sa porozprávať aj o maminých...“ Znova si odpije vody.

„Viem. Možno by sme sa tam mohli zastaviť rovno z...“

„Výborný nápad.“

Nemusíme sa baviť o narodeninovej oslave jeho matky a že by sme sa tam mohli zastaviť cestou z hodiny baletu našich dcér. Obaja to dobre vieme. Posuniem mu košík s chlebom a viem, že si vezme kváskový. Niežeby ho mal tak rád, ale vie, že ja mám zasa rada focacciu. Taký je Dan. Nechá vám kus vášho obľúbeného chleba.

Prinesú nám gin s tonikom a kokteil a my si pripijeme. Dnes sa nikam neponáhľame, lebo máme voľno celé popoludnie. Musíme si obnoviť zdravotnú poistku, preto ideme popoludní obaja k lekárovi.

„Desať rokov,“ prehodím a zdvihnem obočie. „Desať rokov.“

„Neuveriteľné.“

„Dokázali sme to.“

Desať rokov. To je teda úspech. Ako keby sme vyliezli na nejaký štít. Celé desaťročie. Trikrát sme sa za ten čas sťahovali, zvládli jednu svadbu, narodili sa nám dvojčatá a kúpili sme asi dvadsať súprav políc z Ikey... prakticky celý život.

Máme šťastie, že tu stále sme a stále sme spolu. To si dobre uvedomujem. Ostatné páry, ktoré poznáme, nemali také šťastie. Napríklad moja kamarátka Nadia sa v priebehu troch rokov vydala aj rozviedla. Jednoducho jej to nevyšlo.

S láskou pozerám na Danovu tvár, ktorú tak dobre poznám, na jeho výrazné lícne kosti a zdravú červenú farbu pokožky posiatej pehami, lebo rád a často jazdí na bicykli. Pozerám na jeho svetlohnedé vlnité vlasy. Na modré oči. Vidím v nich energiu, ktorá z nich sála aj počas obeda.

Pozerá sa na svoj mobil a ja na svoj. Počas stretnutí si to nezakazujeme, lebo kto by vydržal pri jedle ani raz sa nepozrieť na mobil.

„Niečo som ti priniesol,“ povie zrazu. „Viem, že ešte nemáme výročie, ale...“

Vyberie balíček v tvare obdĺžnika a ja viem, že je to kniha o upratovaní v domácnosti, ktorú som si chcela prečítať.

„Fíha!“ vykríknem, keď balíček otvorím. „Ďakujem. Aj ja mám pre teba niečo...“

Uznanlivo sa usmeje, keď balíček poťažká. Zbiera ťažidlá, takže mu na každé narodeniny alebo pri nejakej zvláštnej príležitosti nejaké zoženiem. (A k nemu pohárik pesta.) Idem na istotu. Nie, nie na istotu, to je nudne povedané, a my určite nie sme nudní. Je to... viem, že ho to poteší, a prečo míňať peniaze na niečo, čo ho možno nepoteší?

„Páči sa ti?“

„Páči.“ Skloní sa ku mne, aby ma pobozkal, a šepne: „Ľúbim ťa..“

„Aj mne sa páči,“ šepnem.

O trištvrte na štyri sedíme v ordinácii u lekára a cítime sa výborne, ako ľudia, ktorí nemusia popoludní pracovať. Deti sú ešte v škôlke a pred chvíľou sme si dopriali výborné jedlo.

Predtým sme doktora Bamforda nepoznali – vybrala nám ho poisťovňa – a je to ozajstná osobnosť. Do ordinácie nás zavolal naraz, čo je trochu nezvyčajné. Odmeria nám tlak, kladie veľa otázok a prezrie si testy fyzickej zdatnosti, ktoré sme už absolvovali. Zapisuje do formulárov a zároveň rozpráva nahlas teatrálnym hlasom.

„Pani Winterová, krásna tridsaťdvaročná dáma, ktorá nefajčí a stravuje sa zdravo...“

Pri slovách „stravuje sa zdravo“ na mňa Dan žmurkne, ale ja sa tvárim, že som si to nevšimla. Dnes nie je obyčajný deň, dnes predsa oslavujeme. A ja som si musela dať dvojitú porciu čokoládovej peny. Všimnem si svoj odraz v sklených dvierkach skrinky a hneď sa trocha vystriem a vtiahnem brucho.

Mám dlhé vlnité blond vlasy. Naozaj sú dlhé až po pás. Vyzerám trochu ako Rapunzel. Nosím ich dlhé od detstva a nikdy sa neviem odhodlať, aby som si ich dala ostrihať. Akoby boli súčasťou môjho ja, akoby ma definovali. Sú moje. Aj môj otec ich obdivoval. Takže asi toľko.

Aj naše dvojčatá majú svetlé vlasy a ja to ešte zdôrazňujem tým, že im často obliekam páskované tričká Scandi a šatové sukne. Vlastne som ich tak obliekala až do tohto roku, keď sa obe rozhodli, že sa im páči futbal a chcú nosiť krikľavomodré nylonové tričká Chelsea. Danovi to nevyčítam. Väčšinou.

„Pán Winter, silný muž, tridsaťdvaročný...“ Doktor Bamford teraz číta z Danovej zdravotnej karty a ja mám chuť odfrknúť. „Silný a zdravý muž.“ To sa Danovi určite pozdáva.

Chcem povedať, že cvičí, vlastne cvičíme obaja. Nedá sa povedať, že by bol nejaký svalnatý. Len... áno, doktor má pravdu, je silný. Jedným slovom chlap.

„Tak, to by sme mali.“ Doktor Bamford čosi dopíše, zdvihne hlavu a uškrnie sa. Nosí parochňu, čo som si všimla, hneď ako som sem prišla, ale dávala som si pozor, aby som naňho príliš okato nehľadela. Zháňam totiž financie pre jedno malé, ale jedinečné múzeum v centre Londýna, Willoughby House, a často sa stretávam so staršími pánmi. Videla som už veľa parochní, niekedy boli fajn, inokedy hrozné.

„Úžasná dvojica,“ doktor Bamford súhlasne pokyvuje hlavou, ako keby nám dával vysvedčenie na konci školského roka. „Ako dlho ste už manželia?“

„Sedem rokov,“ odvetím. „A ešte predtým sme spolu chodili. Takže sa poznáme už desať rokov.“ Stisnem Danovi s láskou ruku. „Práve dnes máme desiate výročie!“

„Desať spoločných rokov,“ prikývne Dan.

„Gratulujem! Máte úžasný rodostrom.“ Doktor pozerá do našich záznamov. „Všetci starí rodičia stále žijú a sú v dobrej kondícii, ostatní zomreli vo vysokom veku.“

„To je pravda,“ prikývne Dan. „Aj moji starkí sú stále nažive a darí sa im. Sylviin starý otec a stará mama žijú v južnom Francúzsku.“

„Nalievajú sa pernodom,“ uškrniem sa na Dana.

„Ale máte len troch žijúcich rodičov?“

„Môj otec zahynul pri automobilovej nehode,“ prehodím.

„Hm.“ Doktor Bamford so súcitom prižmúri oči. „Ale inak bol zdravý?“

„Áno. Mimoriadne. Bol neskutočne zdravý. Bol úžasný, bol...“

Nezdržím sa a vezmem mobil. Otec bol okrem toho aj veľký fešák. Doktor Bamford to musí vidieť, aby to pochopil. Keď sa stretnem s ľuďmi, ktorí nepoznali môjho otca, cítim takmer hnev, že ho nikdy nevideli, že nepocítili jeho silné zovretie ruky, takže nechápu, o čo prišli.

Vyzeral ako Roberd Redford, aspoň tak hovorievali ľudia. Mal také vyžarovanie. Charizmu. Bol to zlatý človek, aj keď bol starší, a potom nám ho osud vzal. A hoci odvtedy prešli už dva roky, stále sa občas zobudím s tým, že na to na chvíľu zabudnem, a potom si to s hrôzou uvedomím.

Doktor pozorne pozerá na fotografiu môjho otca. Je z môjho detstva, našla som ju až po jeho smrti a naskenovala som si ju do mobilu. Asi ho fotila mama. Sedíme na nej s otcom na terase nášho starého domu pod magnóliou. Na niečom sa smejeme a na svetlé vlasy nám dopadá slnko cez lístie stromov v podobe nepravidelných škvŕn.

Pozorne sledujem doktora Bamforda, čo on na to, a v duchu si želám, aby vykríkol: „Ach, koľká strata pre svet. Ako ste to zvládli?“

Neurobí to však. Zo skúsenosti viem, že čím viac času uplynulo od otcovej smrti, tým bude človek, ktorý ho nepoznal, reagovať zdržanlivejšie. Doktor len kývne hlavou, vráti mi mobil a prehodí: „Pekný záber. Takže očividne ste aj vy zdedili všetko po svojich zdravých príbuzných. Ak nezahyniete pri nejakej nehode, predpovedám vám obom dlhý život.“

„Super!“ vykríkne Dan. „Presne to sme chceli počuť.“

„V dnešnej dobe žijú už ľudia dlhšie.“ Doktor Bamford sa priateľsky usmeje. „Ja sa zaoberám dlhovekosťou. Priemerná dĺžka ľudského života sa každý rok zvyšuje. Ale ľudia si to zatiaľ neuvedomili. Vláda... priemysel... dôchodkové piliere... nikto z nás s tým nevie udržať krok.“ Usmeje sa. „Napríklad čo očakávate, ako dlho budete žiť vy?“

„No,“ Dan váha s odpoveďou. „Vlastne ani neviem. Osemdesiat rokov? Osemdesiatpäť?“

„Ja by som povedala deväťdesiat,“ zapojím sa odvážne do rozhovoru. „Moja stará mama zomrela ako deväťdesiatročná, takže určite budem žiť rovnako dlho ako ona, nie?“

„Vy sa dožijete aj sto rokov,“ vyhlási doktor Bamford, „možno aj obaja, máte výborné zdravotné predpoklady. Vy,“ pozrie na Dana, „možno trochu menej. Do stovky.“

„Toľko ani nečakám,“ zašomre Dan.

„Máte pravdu, toľko sa dožije málokto,“ súhlasí doktor. „Ale obaja máte výborné zdravotné predpoklady, ako som už povedal, staráte sa o seba, máte dobré genetické vybavenie... Verím, že sa obaja dožijete stovky. Najmenej.“

Usmeje sa ako Santa Claus, keď rozdáva darčeky.

„Fíha!“

Snažím sa predstaviť si samu seba ako storočnú. Nepomyslela by som si, že sa dožijem až toľko. Nikdy som sa nezamýšľala nad priemernou dĺžkou života. Vlastne mi to bolo fuk.

„Fíha!“ Aj Danova tvár sa rozžiari. „Sto rokov!“

„Ja dokonca stodva,“ smejem sa. „Prežijem super dlhý život.“

„Koľko ste hovorili, že ste manželia?“ opýta sa doktor. „Sedem rokov?“

„Presne tak. Dokopy sa poznáme už desať rokov.“

„Tak mám pre vás jednu dobrú správu.“ Doktor na nás milo žmurkne. „V manželstve prežijete ešte nádherných šesťdesiatosem rokov!“

Čože...

Úsmev na tvári mi stuhne a zrazu vidím len nejasne. Nie som si istá, či sa dokážem nadýchnuť.

Šesťdesiatosem rokov?

Naozaj...

Šesťdesiatosem rokov manželstva? S Danom?

Áno, Dana ľúbim, ale...

Ešte šesťdesiatosem rokov?

„Určite máte dosť krížoviek, aby ste vydržali,“ uzavrie veselo doktor. „Mali by ste odkladať nejaké témy, aby ste mali o čom debatovať aj neskôr. V najhoršom prípade máte stále televíziu.“ Asi si myslí, že je vtipný. „Seriály a tak.“

Slabo sa usmejem a pozriem na Dana, či sa na tom baví. Aj on sa tvári trochu strnulo. Prázdny plastový pohár na vodu mu spadol na podlahu, ani si to nevšimol. Tvár má sivú ako popol.

„Dan,“ drgnem ho nohou. „Dan!“

„Správne!“ Spamätá sa a slabo sa na mňa usmeje.

„Nie je to super správa?“ jachtám. „Prežijeme spolu šesťdesiatosem rokov! Tuším máme z pekla šťastie!“

„Určite,“ prikývne Dan zúfalo. „Šesťdesiatosem rokov. Naozaj máme šťastie.“

2

Jasné, že je to dobrá správa. Sme zdraví ako buky, budeme dlho žiť, to je dôvod na oslavu.

Lenže vydržať v manželstve ďalších šesťdesiatosem rokov? Naozaj? Chcem povedať...

Myslel to ten doktor vážne?

V aute obaja mlčíme. Po očku pozerám na Dana, keď sa on nepozerá na mňa, a uvedomujem si, že on robí to isté.

„Fajn novinka, čo?“ prehodím napokon. „Že sa dožijeme sto rokov a budeme manželia ďalších...“ Nemôžem to číslo vysloviť nahlas, jednoducho to nejde. „Veľa rokov,“ šepnem napokon.

„Pravdaže,“ prehodí Dan a sústredene hľadí pred seba. „Fajn.“

„Takto si si to predstavoval?“ odvážim sa opýtať. „Že bude manželstvo... také dlhé?“

Nastane ticho. Dan sa mračí, robí to, keď jeho mozog rieši nejaký veľký problém.

„No, zdá sa mi to trochu dlho,“ uzatvorí napokon. „Čo si myslíš ty?“

„Je to dlho,“ prikývnem. „Veľmi dlho.“

Keď Dan prejde cez križovatku, znova stíchneme a ja mu ponúknem žuvačku, lebo ja vždy v aute ponúkam žuvačky.

„Ale je fajn, že bude také dlhé, nie?“ zatiahnem.

„Určite,“ prikývne Dan trochu prirýchlo. „Určite.“

„Fajn.“

„Fajn. Áno.“

„Áno.“

Znova nastane ticho. Za iných okolností by som presne vedela, čo si Dan myslí, ale dnes si nie som istá. Pozriem sa naňho už asi dvadsiaty piaty raz a vysielam k nemu tiché správy: Tak na to niečo povedz. Len do toho. Zabilo by ťa, keby si sa na mňa aspoň pozrel?

Nikam to však nevedie. Dan je zahĺbený do vlastných myšlienok. Napokon sa rozhodnem urobiť niečo, čo nerobím nikdy. Opýtam sa ho: „Na čo myslíš?“

Hneď to však aj oľutujem. Nie som typ ženy, ktorá stále otravuje otázkami typu ‚Na čo myslíš‘. Hnevám sa za to sama na seba. Prečo by Dan nemohol chvíľu mlčky o niečom premýšľať? Prečo mu nedám pokoj? Prečo mu nedoprajem trochu priestoru?

No na druhej strane, o čom môže tak dlho rozjímať?

„No,“ zatiahne neprítomne. „Vlastne na nič. Premýšľal som o podmienkach pôžičky. O hypotékach.“

O hypotékach!

Je mi do smiechu. Tu krásne vidno rozdiel medzi mužmi a ženami. Nahlas to zvyčajne nehovorím, lebo nie som zaujatá proti opačnému pohlaviu, ale vidíte sami. Ja premýšľam o manželstve a on o hypotékach.

„Je nejaký problém s hypotékou alebo čo?“

„Nie,“ odvetí zamyslene a pozrie na navigáciu. „Bože, táto cesta nevedie nikam.“

„Prečo vôbec premýšľaš o hypotékach?“

„No...“ Dan sa mračí na displej navigácie. „Práve som premýšľal o tom, že ešte predtým, ako si ju vezmeš...“

Prudko zvrtne volantom a obráti sa do protismeru. Okolité autá zúrivo trúbia, ale on si to nevšíma. „Vieš presne, na ako dlho to je? No dobre, povedzme na dvadsaťpäť rokov a splatíš ju. Máš pokoj.“

Stiahne mi žalúdok a skôr ako si to rozmyslím, vyletí zo mňa: „Takže ty ma porovnávaš s hypotékou?“

Už nie som láska jeho života. Som finančná zmluva, ktorú má na krku.

„Čože?“ Dan sa ku mne prekvapene obráti. „Sylvia, nehovorím o tebe. S tebou to nemá nič spoločné.“

Bože, naozaj nemám nič proti mužom, ale...

„To si myslíš? Počúvaš sa vôbec? Naše manželstvo potrvá ešte niekoľko desiatok rokov. Dokelu. Ja a hypotéka, celkom slušné prirovnanie, ale hypotéku po dvadsiatich piatich rokoch splatíš. Budeš mať pokoj.“ napodobňujem jeho hlas a potom sa vrátim k svojmu normálnemu. „Chceš mi povedať, že je to náhoda, že tak uvažuješ? Chceš mi povedať, že tie dve myšlienky nemajú nič spoločné?“

„Nie je to tak.“ Danovi to konečne docvakne. „Nie,“ zopakuje ráznejšie. „Na ten rozhovor s doktorom som už celkom zabudol,“ dodá pre istotu.

Neveriacky naňho pozriem. „Naozaj?“

„Áno, už som naň zabudol.“

Znie to nepresvedčivo, takže ho takmer ľutujem.

„Zabudol si na šesťdesiatsedem rokov, ktoré máme spolu ešte prežiť?“ Musím mu pripraviť malú pascu.

„Šesťdesiatosem,“ opraví ma a líca mu očervenejú. „Tak nejako. Už si presne nepamätám.“

Klamár. Myslí na to rovnako ako ja.

Keď prídeme do Wandsworthu, nájdeme miesto na parkovanie pri našom dome a vojdeme dnu. Bývame v malom trojizbovom dome v radovej zástavbe, k predným dverám vedie chodník a za domom je záhradka, kde pestujeme zopár byliniek a kvetov. Teraz sú tam však dva veľké domčeky pre deti, ktoré moja mama kúpila dvojčatám na štvrté narodeniny.

Iba moja mama môže kúpiť dva rovnaké obrovské domčeky pre deti. A dá ich doručiť počas narodeninovej oslavy ako prekvapenie. Hostia zatajili dych, keď sťahováci vybaľovali páskované steny, strechu a pekné malé okienka. My ostatní sme len pozerali s otvorenými ústami, kým tie domčeky poskladali.

„Bože, mama!“ vykríkla som potom, ako sme jej darček pochválili. „Sú krásne, úžasné, ale načo dva?“ Uprela na mňa svoje výrazné modré oči a odvetila: „Aby sa o ne nemuseli deliť, zlatko.“ Ako keby to malo byť jasné hneď.

Lenže taká je moja mama. Inak je fajn. Až to niekedy lezie človeku na nervy. Možno je lepší výraz, že je až šialene báječná. Napokon, do toho druhého domčeka sa mi pohodlne zmestila celá podložka na cvičenie aj činky. Takže asi toľko.

Vojdeme do domu a obaja mlčíme. Beriem poštu a Dan blúdi po kuchyni, ako keby bol v našom dome prvý raz. Ako keby chcel spoznať svoju väzenskú celu, zíde mi na um.

No hneď sa za to pokarhám. Nie, vôbec to tak nevyzerá.

No aj si odpustím, lebo to tak skutočne vyzerá. Chodí tu ako tiger v klietke a mračí sa na kuchynskú linku. Čakám, že niekam do steny vyryje značku, že tu bol. A tým sa začne záznam o našej nekonečnej a vyčerpávajúcej ceste ďalšími šesťdesiatimi ôsmimi rokmi.

„Čo je?“ opýta sa Dan, lebo si asi uvedomil môj pohľad.

„Čo by malo byť?“

„Nič.“

„Nič som nepovedala.“

„Ani ja.“

Bože, čo sa s nami deje? Obaja sme podráždení a ostražití. Asi preto, čo nám oznámil ten prekliaty doktor.

„Vieš čo, takto budeme žiť asi naveky,“ utrúsim. „A musíme sa s tým nejako zmieriť. Tak sa o tom porozprávajme.“

„A o čom?“ Tvári sa, akoby nechápal, čo mám na mysli.

„Len sa netvár!“ vybuchnem. „Viem, čo si myslíš: Dokelu, ako to tak dlho vydržíme? Je to inak fajn, ale...“ spojím si dlane, „veď vieš. Nie je to málo.“

Pomaly sa skĺznem popri kuchynskej linke a čupnem si. Dan zopakuje to isté.

„Trochu ma to znepokojuje,“ prehodí a očividne sa mu uľaví. „Som z toho trochu... ako by som povedal... nervózny.“

Konečne je to vonku. To, čo si myslíme v kútiku duše obaja. Desí nás situácia, v ktorej sme sa ocitli, podobá sa na scénu z Pána prsteňov.

„Dám ti jednu otázku: Čo si si myslel, na ako dlho sa berieme?“ opýtam sa ho po chvíli.

„Neviem.“ Zúfalo rozhodí rukami. „Vtedy na také veci človek nemyslí.“

„Ale keď si stál pred oltárom a hovoril, že kým nás smrť nerozdelí,“ nedám sa, „aké číslo si mal na mysli?“

Dan zvraští tvár, akoby sa snažil spomenúť si na ten okamih. „Pravdu povediac, žiadne,“ odvetí. „Rátal som s budúcnosťou, ale nie s niečím konkrétnym.“

„Ani ja.“ Pokrčím plecami. „Ani ja som si nepredstavovala konkrétne číslo, len to, že by sme sa mohli dožiť striebornej svadby. Keď niekto oslavuje dvadsiate piate výročie, tak si povieš: Fíha, to sú teda machri!“

„Keď my budeme mať striebornú svadbu,“ zašomre Dan, „nebudeme ani v polovici cesty. Ani v polovici.“

Znova stíchneme, premýšľame, čo nás čaká.

„Večnosť je oveľa dlhšia, ako som predpokladal,“ povie utrápene Dan.

„Aj mne to tak pripadá.“ Opriem sa o skrinku. „Oveľa dlhšia.“

„Ako maratón.“

„Supermaratón,“ opravím ho. „Ultramaratón.“

„Presne tak.“ Dana zrazu zaplaví nová energia a zdvihne hlavu. „Presne tak. Mysleli sme si, že prebehneme nejakých desať kilometrov, a zrazu sme na nejakom šialenom stopäťdesiatkilometrovom ultramaratóne cez Saharu a nemôžeme sa z neho vyvliecť. Niežeby som sa z toho chcel vyvliecť,“ dodá rýchlo, keď sa naňho pozriem. „Rovnako však nechcem... vieš..., aby ma ranila mŕtvica.“

To sú teda prirovnania! Najprv prirovnal manželstvo k hypotéke, teraz ho raní mŕtvica. A čo vlastne predstavuje tá Sahara? Azda mňa?

„Nezvolili sme si správne tempo.“ Očividne sa mu tá téma začína páčiť. „Chcem povedať, že keby som tušil, že budem žiť tak dlho, asi by som sa neoženil taký mladý. Ak budú všetci ľudia na svete žiť do sto rokov, asi budeme musieť zmeniť pravidlá. Napríklad neviazať sa pred päťdesiatkou...“

„A v päťdesiatke mať deti?“ podpichnem ho. „Nepočul si nikdy o biologických hodinách?“

To Dana zastaví.

„Hm, asi máš pravdu.“

„Čas sa aj tak nedá vrátiť. Sme tam, kde sme, a je to fajn,“ snažím sa hovoriť pozitívne. „Pozri sa napríklad na manželstvo svojich rodičov. Sú spolu už tridsaťosem rokov. Ak to vydržali oni, vydržíme to aj my.“

„Moji rodičia nie sú vhodný príklad,“ namietne Dan.

Je to pravda, Danovi rodičia majú dosť komplikovaný vzťah.

„Napríklad kráľovná,“ napadne mi v tej chvíli, ale zároveň zazvoní zvonček na dverách. „Tá je vydatá hádam milión rokov.“

Dan sa na mňa neveriacky zahľadí. „Kráľovná? Nič lepšie ti nenapadá?“

„Okej, zabudni na kráľovnú,“ vzdávam sa. „Pozri, porozprávame sa o tom neskôr.“ S tým zamierim k dverám.

Dievčatá nadšene vbehnú dnu a našich ďalších spoločných šesťdesiatosem rokov stratí význam. Záleží len na tomto okamihu. Na našich dievčatkách, na ich ružových lícach a tenkých hláskoch. „Dostali sme nálepky! Dostali sme pizzu!“ Obe sa mi zavesia na ruky a opreteky rozprávajú svoje zážitky. Ťahajú ma k sebe, keď sa snažím rozlúčiť s kamarátkou Annelise, ktorá ich tu vysadila a kýva mi cestou k autu.

Priviniem si ich, cítim ich ruky aj nohy. Obe sa vrtia a ja sa trochu posuniem, lebo mi v topánkach skáču po nohách. Boli preč len dve hodiny, hrali sa s inými deťmi, ale ja mám pocit, akoby tu neboli celé roky. Anna určite trochu vyrástla a Tesse inak voňajú vlasy. A odkiaľ má Anna ten škrabanec na brade?

Rozprávajú svojím tajným jazykom, aký používajú dvojčatá, prekrikujú sa, svetlé vlasy majú strapaté a zbožne pozerajú na lesklú nalepovaciu tetovačku s morským koníkom, ktorú má Tessa na ruke. Podľa toho, čo si sľubujú, som pochopila, že ju budú vlastniť spolu naveky, kým nevyrastú. Určite sa však zmyje, len čo sa dotkne vody, takže musím vymyslieť nejakú tému, ktorou odvrátim ich pozornosť, inak začnú vystrájať. Žiť s päťročnými dvojčatami je ako žiť v komunistickom štáte. Niežeby som im každé ráno dávkovala do misiek obilné vločky, aby som mala istotu, že majú rovnako, ale...

Vlastne som to raz urobila. Bolo to tak rýchlejšie.

„Ahojte!“ pozdraví ich Dan. „Idete sa kúpať?“ dodá rýchlo. Vlastne to nie je otázka, je to rozkaz. Absolútny. Všetka činnosť v našej domácnosti sa krúti okolo toho, kedy pôjdu dievčatá do vane.

(Nie je to tak len u nás, pokiaľ viem, je to tak vo všetkých rodinách s malými deťmi. Vládne všeobecný pocit, že ak ich nedostanete do vane, môže sa stať čokoľvek. Vypukne chaos. Rozpadne sa civilizácia. Deti sa budú túlať ulicami v handrách a obhrýzať zvieracie kosti, ich rodičia budú horko plakať v zapadnutých kútoch medzi domami. Niečo v tom zmysle.)

Takže práve nastal čas kúpania. A každodenná rutina, do ktorej sa púšťame, akoby vymazala všetky predchádzajúce zvláštne veci. Dan a ja spolupracujeme ako jeden, čítame si myšlienky. Komunikujeme medzi sebou paranormálnym kódovaným jazykom.

„Urobíme Anne...“ povie a podáva mi kondicionér.

„Urobila som to už ráno.“

„A čo...“

„Pravdaže.“

„Ešte správa od slečny Blakeovej.“ Zdvihne obočie.

„Viem.“ Prstami vtieram kondicionér Anne do vlasov a nad jej hlavou vyslovím perami: „Super.“

Slečna Blakeová je riaditeľka a poslala nám odkaz v Anninom zrkadielku. Bola tam vložená aj vytlačená správa pre všetkých rodičov s prosbou, aby tento incident, ktorý nemá ŽIADNE OPODSTATNENIE, nerozoberali v priestoroch škôlky ani o ňom nediskutovali.

Netušila som, o čo ide, takže som okamžite poslala e-maily ostatným rodičom. Stalo sa to, že slečna Christy, ktorá má triedu veľkáčov, si na triednom počítači na googli vyhľadala jedného z oteckov, a neuvedomila si, že je napojený na bielu tabuľu.

„Mohol by si mi...“

Dan mi podá sprchovaciu hlavicu, opláchnem Anne hlavu teplou vodou a ona sa chichoce: „Prší.“

Boli sme vždy takí paranormálni? Takí zladení? Asi nie. Asi sa to stalo až potom, ako sa nám narodili dievčatá. Keď sa vám narodia dvojčatá, ste v tom spolu. Kŕmite, prebaľujete, tíšite, ukladáte do postieľky a vyberáte ich z nej. Časom sa to zdokonalí. Nemrháte slovami. Keď som dojčila Annu a Tessu a bola príliš unavená, aby som vôbec otvorila ústa, dokázal Dan podľa môjho výrazu uhádnuť, čo z nasledujúceho mám na mysli:

1. Mohol by si priniesť trochu vody? Povedzme tri litre.

2. A niekoľko tyčiniek Galaxy? Strkaj mi ich do úst, pohryziem si ich sama.

3. Môžeš prepnúť telku na iný kanál? Oboma rukami držím deti a už trinásť hodín pozerám na Jeremyho Kyla.

4. Bože, som hotová. Nepovedala som to dnes už minimálne päťstokrát?

5. Uvedomuješ si, aká som vyčerpaná? Až sa mi lámu kosti. Obličky mi narážajú do pečene a ticho pritom stonú.

6. Au, moja bradavka!

7. Auuuuu!

8. Viem, je to prirodzené. Je to krásne.

9. Po tomto už nechcem žiadne deti, je to jasné?

10 Pochopil si? Dával si pozor, Dan? S deťmi je KONIEC!

„Dokelu!“ Zo spomienok ma vyruší Tessa, ktorá čľapoce vo vani tak prudko, že som celá mokrá.

„Stačilo!“ napomenie ju Dan. „Už aj von z vane, obe!“

V tej chvíli dievčatá začnú fňukať. U nás sa totiž fňuká stále. Tessa fňuká, lebo ma nechcela tak obliať. Anna fňuká, lebo fňuká vždy, keď začne Tessa. Obe fňukajú preto, že Dan na ne zvýšil hlas. A aj preto, že sú už unavené, ale to by nahlas nikdy nepriznali.

„Moja tetovačka,“ narieka Tessa, lebo vždy dokáže opísať každú katastrofu, čo sa vyskytne. „Rozpadla saaa! A udrela som si palééc!“

„Dáme ju do nemocnice pre tetovačky, čo povieš?“ Snažím sa ju upokojiť a balím ju do osušky. „A na palček ti dám bozk, aby ťa prestal bolieť.“

„A dostanem nanuk?“ Pozrie sa na mňa, lebo tuší, že má príležitosť.

Tá má teda odvahu. Odvrátim sa, aby nevidela, ako sa chichocem. „Teraz už nie. Možno zajtra.“

Dan sa podujme, že im porozpráva rozprávku, ja sa zatiaľ idem prezliecť. Utriem sa, podídem k zrkadlu a pozriem sa na svoje nahé telo.

Šesťdesiatosem rokov. Ako asi budem vyzerať?

Opatrne si stisnem kožu na stehne. Bože, takto budem vyzerať v budúcnosti, samá vráska. Budem ich mať po celom tele, na stehnách aj na prsiach... aj na tvári. Pustím kožu a znovu sa obzerám. Mala by som sa viac starať o svoju pleť? Napríklad píling. Ale vydrží mi potom koža do stodva rokov? Nemala by som si radšej pridávať povrchové vrstvy ako ich odstraňovať?

Mimochodom, ako sa dá udržať dobrý vzhľad do sto rokov? Prečo o tom nie sú nejaké múdre rady v časopisoch?

„Už ležia. Idem si zabehať.“ Dan vojde do spálne a vyzlieka si košeľu, ale zastaví sa, keď ma vidí nahú stáť pred zrkadlom.

„Hm,“ zatiahne a oči mu zasvietia. Hodí košeľu na posteľ, podíde ku mne a chytí ma okolo pása.

Aj jeho obraz je v zrkadle. Môj pekný manžel. Ako bude vyzerať on o šesťdesiatosem rokov? Predstavím si ho zostarnutého, zosušeného, máva palicou a kričí na mňa: „Všetko je to podvod, ženská, podvod!“

Je to čudné. Dan ako starec. Žiadny Ebenezer Scrooge.

Prudko pokrútim hlavou, aby som tú predstavu zahnala. Bože, prečo nám ten doktor vôbec niečo také povedal?

„Len som si myslela...“ Ani nedopoviem.

„Koľkokrát ešte budeme spolu spať?“ Dan pokrúti hlavou. „Už som to zrátal.“

„Čože?“ zatiahnem. „Tak som to nemyslela. Myslela som na...“ zaseknem sa. „A koľko si narátal?“

„Jedenásťtisíc, hore-dolu.“

Od ľaku sa mi podlomia kolená. Je to vôbec fyzicky možné? Ak premýšľam o tom, že pri pílingu mi ubúda pokožka, tak pri tomto...“

„Viem.“ Vyzlečie si nohavice a zavesí ich na vešiak. „Myslel som si, že to bude viac.“

„Viac?“

Ako na to prišiel, že by to mohlo byť aj viac? Už pri tom pomyslení sa mi krúti hlava. Jedenásťtisíc ráz a zakaždým s Danom. Nie, nechcem povedať, že by to nemalo byť s ním, ale... jedenásťtisíc ráz?

A budeme mať na to vôbec čas? Musíme predsa aj jesť, pracovať a tak ďalej. A nebude nás to nudiť? Nemali by sme si na internete vyhľadať nové polohy? Nemala by som dať pripevniť televízor na strop?

Nie, určite to nie je správne číslo. Asi pridal niekoľko núl.

„Ako si to vlastne vypočítal?“ pýtam sa podozrievavo, ale Dan ma nepočúva. Hladká ma po chrbte a po zadku a vidím, že myšlienkami je niekde úplne inde. Pri ňom sa o sexe nedá hovoriť dlhšie ako štyridsať sekúnd, už aj chce, aby sme šli na to. Reči o sexe považuje za stratu času. (Ja o tom hovorím celkom rada, ale naučila som sa, že musím rozprávať až potom. Keď mu ležím v objatí a hovorím mu všetko... naozaj všetko, a on hmká, až si uvedomím, že už dávno zaspal.)

„Možno si nepôjdem zabehať.“ Roztúžene ma pobozká na krk. „Máme predsa výročie...“

A je to tu. Milovanie je fajn, za tie roky sme nadobudli vlastnú rutinu, potom ležíme v posteli a hovoríme si: „Bolo to super.“ „Ľúbim ťa.“ Také veci, čo si hovoria spokojné páry.

Naozaj to bolo super.

A naozaj ho ľúbim.

Ale ak mám povedať úplnú pravdu, v hlave sa mi ozýva slabý hlások, ktorý mi pripomína: Tak to bol jeden raz. Teda zostáva už len 10 999.

3

Vstanem skoro, ale hneď si uvedomím, že Dan ma už predbehol. Vstal, sedí v prútenom kresle pri vikierovom okne a mrzuto hľadí von.

„Dobré ráno.“ Obráti sa ku mne.

„Dobré.“ Sadnem si, zrazu som ostražitá a v hlave mi víri kopa myšlienok. Myslela som si, že tú vec s dlhovekosťou som už vyriešila. Pred spaním som o tom veľa premýšľala a našla som riešenie.

Práve to chcem Danovi oznámiť, ale on ma predbehne.

„Takže budem robiť asi do deväťdesiatpäťky,“ ozve sa zničene. „Prerátal som to.“

„Čože?“ zatiahnem nechápavo.

„Ak budeme žiť večne, tak budeme musieť naveky aj pracovať.“ Škodoradostne sa na mňa pozrie. „Aby sme si na svoj dlhý život zarobili. Zabudni na dôchodok v šesťdesiatich piatich. Vlastne celkom zabudni na dôchodok. Toto nie je vtip.“

„Prestaň s tým!“ vykríknem. „Bola to predsa dobrá správa, čo si zabudol?“

„Chce sa ti makať do deväťdesiatich piatich rokov?“ odsekne.

„Možno.“ Pokrčím plecami. „Mám svoju prácu rada. Aj ty máš rád svoju.“

Dan sa zamračí. „Až tak veľmi ju zas nemám rád. Otec išiel do dôchodku ako sedemdesiatročný, spomínaš si?“

Začína ma naozaj hnevať.

„Nebuď taký negativista,“ dohováram mu. „Pomysli si na tú príležitosť. Máme pred sebou niekoľko desiatok rokov. Môžeme robiť, čo nám zíde na um. Úžasné! Len si to musíme naplánovať.“

„Ako to myslíš?“ Podozrievavo sa na mňa pozrie.

„Poviem ti pár nápadov.“ Pritisnem sa k nemu v posteli a pozriem mu do očí, aby som ho trochu povzbudila. „Rozdelíme si život na desaťročia. A každých desať rokov budeme robiť niečo iné, čo sa nám bude páčiť. Niečo dosiahneme, v čom sa budeme zdokonaľovať. Napríklad desať rokov sa budeme rozprávať len po taliansky.“

„Čože?“

„Budeme sa rozprávať len po taliansky,“ zopakujem už menej nadšene. „Prečo nie?“

„Lebo po taliansky nevieme ani ceknúť,“ vysvetľuje mi ako nejakej hlupani.

„Veď sa to naučíme! Rozšírime si obzor. Bude to...“ Neisto mávnem rukou.

Dan na mňa mlčky hľadí. „A aké máš ďalšie nápady?“

„Nájdeme si novú prácu.“

„Akú novú prácu?“

„Neviem. Úžasnú prácu, ktorá nás bude napĺňať a úplne nás pohltí. Alebo sa niekam presťahujeme. Napríklad na desať rokov do Európy, na ďalších desať rokov do Južnej Ameriky, na desať rokov do USA...“ Vyratúvam na prstoch. „Môžeme žiť hocikde!“

„Môžeme aj cestovať,“ pridá sa Dan. „To by sme mohli. Vždy som napríklad chcel ísť do Ekvádoru. Alebo na Galapágy.“

„Tak sa tam pozrieš. Pôjdeme do Ekvádoru.“

Chvíľu obaja mlčíme. Vidím, ako to spracúva.

Potom sa mu rozžiaria oči a zdvihne hlavu. „Dobre, Sylvia. Dokelu, máš pravdu. Otvorila si mi oči. Musíme si užívať život. Objedáme si letenky do Ekvádoru, vypýtame dievčatá zo škôlky a v piatok už môžeme byť na mieste... skúsme to.“

Je z toho celý preč, nechcem mu pokaziť túto chvíľu. Ale vari ma nepočúval? Mala som na mysli ďalšie desaťročie. Alebo až to ďalšie. Vzdialený, neurčitý čas. Nie tento týždeň.

„Do Ekvádoru pôjdem rada,“ poviem po chvíli. „Určite, ale dosť to bude stáť...“

„Bude to zážitok na celý život,“ namietne Dan. „Podľa mňa to zvládneme. Je to predsa Ekvádor, Sylvia.“

„Určite!“ Snažím sa tváriť rovnako nadšene. „Ekvádor!“ Chvíľu mlčím a potom dodám: „Problém spočíva len v tom, že pani Kendricková mi nerada dáva neplánovanú dovolenku.“

„Zvládne to.“

„A dievčatá majú v škôlke tú hru. Nemôžu vynechávať skúšky...“

Dan odfrkne. „Tak dobre, pôjdeme budúci mesiac.“

„Tvoja matka má narodeniny,“ pripomeniem mu. „A pozvali sme na večeru Richardsonovcov a dievčatá budú mať športový deň...“

„Tak dobre,“ ozve sa trochu podráždene. „Tak pôjdeme ďalší mesiac. Alebo cez letné prázdniny.“

„Vtedy ideme do Lake District,“ pripomeniem mu a musím prižmúriť oči, keď vidím, ako sa tvári. „Môžeme to aj zrušiť, ale už sme zaplatili zálohu...“ nedokončím.

„Povedzme si to na rovinu,“ ozve sa pokojne Dan, ale znie to, ako keby mal každú chvíľu vybuchnúť. „Máme pred sebou milión rokov, ale nemôžeme si dovoliť jeden neplánovaný výlet do Ekvádoru?“

Nastane ticho. Nepoviem nahlas, čo si myslím: Nemôžeme si dovoliť spontánny výlet do Ekvádoru, lebo máme svoj súčasný život.

„Môžeme zájsť do nejakej ekvádorskej reštaurácie,“ poviem veselo.

Podľa pohľadu, ktorý mi Dan venuje, som asi radšej mala mlčať.

Na raňajky nám obom nasypem obilné vločky a Dan si pridá aj slnečnicové semienka. Ak budeme žiť ďalších šesťdesiatosem rokov, mali by sme si dať záležať na tom, aby sme mali peknú pleť.

Nemala by som začať premýšľať o botoxe?

„Ďalších dvadsaťpäťtisíc raňajok,“ povie zrazu Dan a pozerá do svojej misky. „To je teda, čo?“

Tessa zdvihne pohľad z hrianky a veselo naňho pozrie, lebo je vždy pripravená žartovať. „Ak zješ dvadsať raňajok, praskne ti brucho!“

„Dvadsaťpäťtisíc,“ opraví ju Anna.

„Povedala som dvadsaťpäťtisíc,“ nedá sa Tessa.

„Dan, ty na to ešte stále myslíš?“ Pozriem sa naňho s ľútosťou v očiach. „Musíš sa cez to preniesť.“

Dvadsaťpäťtisíc raňajok. Dokelu, ako to trochu ozvláštniť? Možno by som mohla začať podávať ryžu s vajcom a rybou. Jedno desaťročie japonskú stravu. Tofu. Také veci.

„Prečo krčíš nosom?“ Dan sa na mňa sústredene pozrie.

„Len tak.“ Zmetiem si neviditeľnú smietku z ružovej sukne s kvetinovým vzorom. Nosím do práce veľa sukní s kvetinovým vzorom, lebo sa to patrí. Niežeby to bol rozkaz, ale keď si dám niečo kvietkované, ružové alebo ozdobené, moja šéfka pani Kendricková sa rozplýva: „Máte dobrý vkus, Sylvia!“

Keď je šéfka zároveň aj majiteľkou firmy, má právo vyhodiť vás aj na základe toho, že ste jednoducho nezapadli. Takže jej pochvalné slová počúvam veľmi rada. Odkedy tam pracujem, je môj šatník farebnejší a obliekam sa viac dievčensky.

Pani Kendricková má rada citrónovú žltú, výraznú modrú, kvetované vzory, volány, perleťové gombíky a mašličky na topánkach. (Našla som si o tom internetovú stránku.)

Nemá rada čiernu, lesklé látky, blúzky s hlbokým výstrihom, tričká ani topánky na vysokej podrážke. („Vyzerajú ako ortopedická obuv, nemyslíte, zlatko?“) A šéfka je ona. Možno trochu neortodoxná, ale šéfka. Chce, aby všetko bolo podľa nej.

„Ha,“ odfrkne posmešne Dan. Práve otvára ústa a pozerá na pozvánku.

„Čo je to?“

„Bude sa ti to páčiť.“ Ironicky sa na mňa pozrie a obráti kartičku, aby som na ňu videla. Je to recepcia spojená s nejakou novou zdravotníckou charitou, ktorú usporiada starý priateľ môjho otca David Whittall a bude sa konať v Sky Garden.

Sky Garden poznám. Tridsaťpäť poschodí nad zemou, samé sklo a výhľady na Londýn. Už pri tej predstave sa lepšie pritisnem na stoličku a nohami sa zapriem do zeme.

„To je teda niečo pre mňa,“ prevrátim oči.

„Tak som to aj myslel,“ uškrnie sa Dan, lebo vie, o čo ide.

Mám nesmierny strach z výšok, až je to smiešne. Na vyšších poschodiach nemôžem vyjsť ani na balkón. Nevozím sa vo výťahoch so sklenými stenami. Keď v telke dávajú zoskoky s oneskoreným otvorením padáka alebo nebezpečnú chôdzu po lane, pochytí ma panika, hoci sedím doma bezpečne na pohovke.

Nie vždy som bola taká. Lyžovala som, chodila po vysokých mostoch, nemala som s ničím problém. Ale po pôrode sa mi čosi zmenilo v mozgu a začala sa mi krútiť hlava, aj keď som vyšla na rebrík. Myslela som, že to po čase prejde, ale neprešlo. Keď mali dvojčatá rok a pol, jeden Danov kolega si kúpil byt so strešnou terasou, a keď sme šli „kolaudovať“, nemohla som sa ani priblížiť k jej okraju, nieto sa ešte pozrieť dolu. Neposlúchali ma nohy. Keď sme sa vrátili domov, Dan sa ma opýtal: „Čo to s tebou bolo?“ A ja som odvetila: „Netuším.“

No je mi jasné, že som s tým už dávno mala niečo robiť. (Hypnóza? Kognitívna behaviorálna terapia? Expozičná terapia? Občas si to hľadám na googli.) No zatiaľ mi to nepripadalo nevyhnutné. Musela som riešiť naliehavejšie problémy, napríklad...

Dobre. Je tu jedna veľmi dôležitá vec. Keď mi pred dvoma rokmi zomrel otec, nebolo to ľahké. Nevedela som sa s tým vyrovnať. Tak aspoň hovorili ľudia. Počula som, ako si šepkajú: „Sylvia sa s tým nevyrovnala.“ (Mama, Dan a nejaký lekár, ktorého mi zohnali.) Naozaj mi to liezlo na nervy. Pýtala som sa sama seba: Ako to vyzerá, keď sa s tým človek vyrovná? Keď sa jeho otec, jeho idol, zrazu zabije pri automobilovej nehode? Podľa mňa si to ľudia, ktorí sa s niečím takým vedia vyrovnať, len nahovárajú, alebo nemajú takého otca, akého som mala ja. Alebo nemajú žiadny cit.

Možno sa s tým ani nechcem vyrovnať. Zišlo im to na um.

V každom prípade sa objavili menšie komplikácie. Musela som si vziať dovolenku. Urobila som niekoľko hlúpostí. Lekár mi nútil nejaké lieky. (Nie, vďaka.) A ako sa zdá, strach z výšok mi už nespôsobuje až také veľké nepríjemnosti.

Je mi fajn, až na ten strach z výšok, to je jasné. Budem sa snažiť nejako to riešiť, keď mi zvýši čas.

„Naozaj by si s tou fóbiou mala za niekým zájsť,“ pripomenie mi Dan, akoby mi čítal myšlienky. „PS, počula si ma?“ zvolá, keď mu neodpovedám.

Občas ma prezýva PS, je to skratka pre princezná Sylvia.

Dan rád opakuje, že keď sme sa prvý raz stretli, bola som princezná a on chudobný pracujúci. Keď ma tak nazval vo svojom svadobnom príhovore, môj otec dodal: „Tak ja som určite kráľ!“ Všetci sa zasmiali a Dan sa mu zo žartu uklonil. Skutočnosť je však taká, že otec naozaj vyzeral ako kráľ, taký bol elegantný a krásny.

Aj teraz ho mám pred očami, ako sa mu vo svetlách lesknú striebristé vlasy, aké luxusné sako má na sebe. Otec sa obliekal najlepšie zo všetkých mužov, ktorých som poznala. Žmurkol na Dana a dodal: „Pokračuj, princ Daniel.“ Neskôr ženíchov svedok vtipkoval v tom zmysle, že vraj kráľovská svadba. Naozaj to bolo zábavné.

Čas plynul a možno preto, že som staršia, sa mi oslovenie princezná Sylvia už tak nepáči. Vždy sa pri ňom nervózne zavrtím. Ale snažím sa dávať si pozor a Danovi nič nepoviem. Stal sa totiž jeden malý trapas.

No, až také trápne to zas nebolo. Bože, ako by som to len povedala...

Dobre, je to ďalšia dôležitá vec o mne. Vychovávali ma do istej miery privilegovaným spôsobom. Niežeby ma rozmaznávali, to nie, ale nebola som hocikto. Bola som ockova dcérenka. Mali sme dosť peňazí. Otec predtým pracoval v leteckom priemysle vo vedúcej pozícii, potom dobre zarobil predajom svojej leteckej spoločnosti a začal pracovať ako odborný poradca. Šlo mu to výborne, prečo by aj nie? Bol osobnosť, ktorá priťahovala ostatných aj úspechy. Keby cestoval prvou triedou s nejakou celebritou, pred koncom cesty by mal v hrsti jej vizitku aj pozvánku na pohárik.

Takže sme okrem peňazí mali aj dosť výhod. Luxusné lety. Špeciálne zaobchádzanie. Mám veľa fotiek z detstva, ako sedím v kabíne pilota s kapitánskou čiapkou na hlave. Keď som bola veľmi malá, mali sme dom v Los Bosques Antiguos, vedľa ktorého sídlili slávni golfisti, o ktorých sa písalo aj v Hello! S niektorými sme sa priatelili. Tak sme si žili.

No Dan nie. Jeho rodina je veľmi milá, ale sú skromní. Danov otec je odborník na šetrenie. Neprekonateľný. Od osemnástich rokov si začal šetriť na dom. Trvalo mu to dvanásť rokov, ale zvládol to. Rozprával mi o tom na našom prvom stretnutí a hneď sa ma opýtal, či si už šetrím na dôchodok.

Nikdy by sa s nami nevydal bez náležitých príprav na Barbados ako kedysi môj otec, ani na nákupy do Harrods.

Aby ste mi správne rozumeli: nemám záujem o výlety na Barbados ani o nákupy v Harrods. Už som to Danovi povedala hádam milión ráz. Ale aj tak je stále trochu... ako to mám povedať? Háklivý? Presne tak. Je háklivý na môj pôvod.

Je to frustrujúce, lebo spočiatku to tak nebolo. S otcom si dobre rozumeli. Plavili sme sa všetci štyria na plachetnici, užívali sme si to. Otec vedel riadiť plachetnicu lepšie ako Dan, ktorý to predtým neskúšal, ale bolo to jedno, lebo sme sa navzájom rešpektovali. Otec žartoval, že potrebuje, aby Dan svojím ostrým zrakom kukol na jeho účtovníkov, niekoľkokrát ho dokonca požiadal o radu. Všetci sa správali nenútene a uvoľnene.

No Dan sa postupne začal správať odmerane. Na plachetnicu sa mu s nami nechcelo ísť. (Je pravda, že s dvojčatami to bolo trochu náročnejšie.) Pred tromi rokmi sme kúpili dom, ako zálohu sme použili dedičstvo po mojej starej mame. Otec sa ponúkol, že zvyšok doplatí, ale Dan to neprijal. Zrazu sa začal správať čudne a tvrdil, že by sme boli príliš závislí od mojej rodiny. (Nepomohlo ani to, že sa jeho otec prišiel na dom pozrieť a prehodil: „Toto je rodinné bohatstvo.“ Ako keby sme žili v nejakom paláci, nie v trojizbovom dome vo Wandsworthe s hypotékou na krku.)

Po otcovej smrti všetko zdedila mama a znova nám ponúkala peniaze, ale Dan ich znova odmietol. Bol ešte namrzenejší. Dokonca sme sa preto pohádali.

Viem pochopiť jeho hrdosť. (Trochu. Vlastne tomu celkom nerozumiem, ale je to asi nejaká mužská záležitosť.) Trápi ma však skutočnosť, že Dan sa vždy staval voči otcovi do obrannej pozície. Videla som, ako sa ich vzťah zhoršuje, keď otec ešte žil. Dan stále opakoval, že si to len namýšľam, ale nebolo to tak. Neviem, čo sa stalo, že bol Dan taký... ako na tŕňoch. (Vtedy mi napadol ten výraz.) Akoby otcovi niečo vyčítal alebo čo.

Aj teraz ako keby sa cítil niečím ohrozený. Nikdy si ku mne neprisadne, aby sme si zaspomínali na môjho otca. Keď si sadnem a prezerám si fotky, prisadne si, ale len sa tak tvári. Po chvíli sa na niečo vyhovorí a odíde. A mňa pichne pri srdci, lebo ak si nemôžem zaspomínať na otca s Danom, tak s kým? S mamou... nuž, mama je mama. Je milá, ale fakt sa s ňou nedá baviť o všetkom. A súrodencov nemám.

Keďže som bola jedináčik, dosť ma to mrzelo. Keď som bola malá, stále som otravovala mamu, že chcem mať sestru. („Nie, zlatko,“ odpovedala mi milo.) Dokonca som si vymyslela imaginárnu priateľku. Volala sa Lynn, mala tmavé vlasy s ofinou a dlhé mihalnice, voňala ako mäta a ja som jej rozprávala svoje tajomstvá. Ale nebolo to ono.

Keď sa narodili Tessa a Anna, sledovala som ich, ako ležia pri sebe. Už vtedy ich spájalo nejaké puto, do ktorého ostatní nemohli preniknúť. V hĺbke duše som im závidela. V detstve som mala takmer všetko, ale toto mi chýbalo.

Stačilo. To, že som jedináčik, som už prekonala a zabudla som aj na svoju imaginárnu priateľku. A čo sa týka Dana a môjho otca... Zmierila som sa s tým, že mali trochu problematický vzťah, ale my máme iný. Najlepšie je tej téme sa vyhýbať a usmiať sa, keď ma Dan nazve PS. Lebo na čom naozaj záleží?

„Áno,“ odvetím, keď sa vrátim do prítomnosti. „Nájdem si nejakého lekára. Dobrý nápad.“

„A sem nepôjdeme.“ Dan poklopká po pozvánke do Sky Garden.

„Napíšem Davidovi Whittallovi,“ poviem. „Pochopí to.“

Potom Tessa rozleje mlieko a Anna stratí sponku do vlasov. Musí mať práve túto, lebo je na nej kvietok. Ráno pokračuje ako každé iné.

Odkedy sme sa s Danom zoznámili, zmenil zamestnanie dvakrát. Kedysi pracoval vo veľkej investičnej spoločnosti. Mal lukratívne miesto, ale v skutočnosti ho to ubíjalo, takže každý rok odkladal bokom nejaké peniaze (aký otec, taký syn) a napokon našetril toľko, že si mohol založiť vlastnú firmu. Vyrába samostatné prefabrikované kancelárske bunky. Jeho kancelária sa nachádza pri rieke vo východnom Londýne a často vozí dvojčatá do škôlky, lebo to má cestou.

Keď im kývam zo schodov pred domom, zbadám nášho suseda profesora Russella, ako si ide po noviny. Na hlave má smiešne biele páperie, ktoré ma vždy rozosmeje, ale keď sa obráti, rýchlo sa zatvárim vážne.

Profesor Russell sa sem prisťahoval len tento rok. Podľa mňa má asi sedemdesiat rokov. Pracoval na Oxfordskej univerzite a odišiel do dôchodku. Učil botaniku a vraj bol svetový odborník na nejaký druh paprade. Vo svojej záhrade má obrovský skleník a často ho vidím ponevierať sa tam medzi zelenými vejárovitými listami. Býva s ním ďalší sivovlasý muž, ktorého mi predstavil ako Owena. Podľa mňa spolu žijú, ale nie som si celkom istá.

Mám pred ním trochu nepríjemný pocit, lebo prvá vec, čo sa stala, keď sa nasťahoval, bola, že Tessa kopla loptu ponad plot a tá pristála na streche jeho skleníka. Dan sa pobral po ňu a keď liezol nahor, rozbil jednu sklenú tabuľku. Zaplatili sme za výmenu, ale nebol to najlepší začiatok. Teraz čakám, že sa starí muži začnú sťažovať, že sú naše dievčatá príliš hlučné. Hoci sú obaja trochu hluchí. Aspoň dúfam.

Nie, toto musím škrtnúť. Nedúfam, že sú hluchí. Určite nie. Len... celkom by nám to vyhovovalo.

„Zdravím!“ zvolám veselo.

„Dobrý deň!“ Profesor sa na mňa príjemne usmeje, hoci pritom hľadí kamsi do diaľky.

„Ako sa vám páči na Canville Road?“

„Ach, veľmi,“ prikyvuje. „Naozaj veľmi.“

Pozrie na mňa, ale potom sa znova zahľadí do diaľky. Možno sa nudí. Alebo mu to už tak nemyslí ako kedysi. Neviem to posúdiť.

„Ale musí to byť zvláštne po Oxforde, nie?“ Predstavím si ho, ako vo vejúcom čiernom talári kráča po starobylých nádvoriach a prihovára sa študentom. Pravdu povediac, takáto predstava sa mu hodí oveľa viac ako to, čo práve vidím: stojí pred domom v malej uličke vo Wandsworthe a tvári sa, ako keby netušil, aký je deň.

„Áno.“ Ako keby si to uvedomil až teraz. „Je to trochu zvláštne. Ale lepšie. Človek musí kráčať vpred.“ Na chvíľu sa odmlčí a v jeho očiach zbadám záblesk múdrosti. „Veľa mojich kolegov zostalo pridlho. Ak sa v živote neposuniete vpred, atrofujete. Vincit qui se vincit.“ Stíchne, aby tie slová nadobudli význam. „Určite to dobre viete.“

Takže mu to stále myslí.

„Pravdaže,“ prikývnem. „Vincit... teda...“ Neskoro si uvedomím že moja snaha zopakovať to nebol najlepší nápad. „Určite,“ snažím sa to nejako zaonačiť.

Premýšľam, čo asi znamená vincit a či by som to nenašla na internete, keď sa ozve ďalší hlas.

„Toby, počúvaš ma vôbec? Musíš vyniesť odpadky. Ak mi chceš pomôcť, pohni sa a kúp na obed šalát. A kde máme všetky hrnčeky? Poviem ti, kde sú. Na podlahe v tvojej izbe, tam sú všetky.“

Obrátim sa a vidím našu susedku Tildu vychádzať z domu. Omotáva si okolo krku nekonečný šál s nejakým etnickým motívom a pritom karhá svojho syna Tobyho. Toby má dvadsaťštyri rokov a pred dvoma rokmi doštudoval na univerzite v Leedse. Odvtedy býva doma a snaží sa založiť si vlastnú firmu. (Keď mi o tom začne rozprávať, nerozumiem, viem iba toľko, že ide o nejakú digitalizáciu. Ale čoho, to nevie nikto.)

Mlčky počúva svoju matku, ruky má zastrčené vo vreckách, pohľad neprítomný a opiera sa o zárubne dverí. Mohol by byť celkom pekný, ale má hroznú bradu. Existujú sexi brady a otrasné brady, a on predstavuje ten druhý druh. Je strapatá a beztvará, až mi to zakaždým vyrazí dych. Keby si ju trochu upravil, dal jej nejaký tvar. Niečo s ňou urobil...

„Musíme sa porozprávať o peniazoch,“ zakončí Tilda dôrazne a potom sa na mňa milo usmeje. „Sylvia! Ideme?“

Chodíme spolu každé ráno na železničnú stanicu vo Wandsworthe už šesť rokov. Tilda necestuje vlakom, pracuje z domu ako osobná asistentka šiestich ľudí, ale rada sa porozpráva.

Bývame vedľa seba už tri roky, ale skôr ako sme s Danom kúpili dom, bývali sme oproti v jednom byte a už vtedy sme sa s Tildou poznali. Vlastne ona nás informovala, že tento dom je na predaj, a poprosila nás, aby sme sa presťahovali vedľa nej. To je celá ona. Je impulzívna, otvorená a tvrdohlavá (v tom dobrom zmysle). Stala sa mojou najlepšou priateľkou.

„Dovidenia!“ zakývam na rozlúčku profesorovi Russellovi a Tobymu a pridám sa k nej. Obuté mám tenisky a lodičky na nižšom podpätku spolu so zamatovou tyrkysovou čelenkou v taške. Dám si ich až v práci. Pani Kendricková zbožňuje zamatové čelenky do vlasov a jednu mi dala na Vianoce. Doma by som si nič také nedala, ale ak ona bude šťastná, tak prečo nie v práci?

„Pekný melír,“ pochválim Tildine vlasy. „Dosť jasný.“

„Tušila som to.“ Vyľakane si prejde prstami po vlasoch. „Prehnala som to.“

„Nie,“ dodám rýchlo. „Zvýrazňuje ti pleť.“

„Hm.“ Tilda si s pochybnosťami prechádza po vlasoch. „Možno tam zájdem znova, nech mi to zafarbia na tmavšie.“

Čo sa týka vzhľadu, Tilda je samý rozpor. Starostlivo si farbí vlasy, ale len málokedy si urobí mejkap. Vždy má pestrú šatku, ale len málokedy nejakú bižutériu, lebo jej vraj pripomína darčeky, ktoré jej manžel nosil, aby sa pomerili. Dnes to tak vidí. („Kiežby mi zakaždým niečo kúpil aj do kuchyne!“ posťažovala sa mi raz.)

„Takže,“ poviem, keď zabočíme za roh. „Čo ten kvíz?“

„Bože.“ Tilda zhrozene prevráti oči. „Nič neviem.“

„Ja ešte menej,“ dodám. „To bude fiasko.“ Tilda, Dan a ja sme súhlasili, že sa zajtra večer zúčastníme na jednej charitatívnej súťaži. Bude sa konať v krčme Zvon na konci našej ulice, kde sa koná každý rok. Dali nás dokopy Simon a Olivia z opačnej strany ulice, prilákali nás tvrdením, že je to ľahké ako facka.

No keď nás včera ráno na ulici s Tildou stretol Simon, celkom zmenil reč. Vraj niektoré kolá môžu byť aj ťažšie, ale nemáme mať obavy, lebo nám stačí všeobecný rozhľad.

Keď zmizol, pozreli sme sa s Tildou na seba. „Všeobecný rozhľad?“

Kedysi som ho možno mala. Raz som sa dokonca na jednu súťaž v škole naučila sto hlavných miest. Ale odkedy sa nám narodili deti, jediné informácie, ktoré som si zapamätala, sú: 1. recept Annabel Karmelovej na kuracie prsty. 2. úvodná znelka k Prasiatku Peppe a 3. kedy majú dievčatá plávanie (v utorok). Okrem toho sa mi znelka k prasiatku pletie so znelkou Charlieho a Loly. Takže je to beznádejné.

„Povedala som Tobymu, že sa k nám musí pridať,“ povie mi Tilda. „Rád sa chodí do Zvona najesť, takže som ho ani veľmi nemusela presviedčať. Vyzná sa v hudbe a podobných veciach. Aspoň ho vytiahnem z domu,“ znechutene odfrkne.

Vyjadriť sa, že si Tilda s Tobym lezú na nervy, by bolo slabé. Obaja pracujú doma, ale podľa toho, čo viem, ich pracovná kultúra trochu koliduje. Tilda pracuje usporiadane a uvážlivo. Toby rozhadzuje veci po celom dome, pre inšpiráciu si pustí hudbu poriadne nahlas, stretne sa so svojím obchodným partnerom hoci aj o polnoci v kuchyni, a pritom nič nezarobí. Zatiaľ.

Zatiaľ, to je Tobyho hlavné motto. Všetko, čo neurobil, hoci mal, neurobil len zatiaľ. Dokonca som ho počula kričať za spoločnou stenou: „Zatiaľ som neupratal v kuchyni. Zatiaľ! Dokelu, mama!“

Zatiaľ nezohnal peniaze na založenie firmy. Zatiaľ neuvažoval o žiadnej kariére. Zatiaľ neuvažoval, že by sa presťahoval do nejakého bytu. Zatiaľ sa nenaučil pripravovať lazane.

Tilda má aj staršiu dcéru Gabriellu, ktorá už od dvadsiatich štyroch rokov pracuje v nejakej banke, býva s priateľom a dáva Tilde tipy na rôzne dômyselné zariadenia z katalógu Lakeland. Čo niečo dokazuje.

No pri Tilde som sa naučila, že ak sa začne sťažovať na Tobyho, najlepšie je rýchlo zmeniť tému. Vlastne sa jej naozaj chcem na niečo opýtať. Chcem počuť ďalší názor na tú vec ohľadom manželstva.

„Tilda, keď si sa vydávala,“ začnem, „na ako dlho si si to predstavovala? Viem, že navždy.“ Urobím vo vzduchu úvodzovky. „A viem aj to, že si sa rozviedla, takže...“ nedokončím. „Ale keď si mala svadbu a nevedela si, čo ťa čaká, čo si si myslela, dokedy potrvá to ‚naveky‘?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dokonalé prekvapenie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.