Příběh studia Pixar

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Lawrence Levy

Příběh studia Pixar – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Hillary,
Jasonovi,
Sarah a Jenně

ÚVOD

„Ahoj, Steve. Nemáš chuť se trochu projít?“ zeptal jsem se do telefonu.

Byl podzim roku 2005. Tuto otázku jsme si se Stevem Jobsem za uplynulých deset let položili mnohokrát. Teď to však bylo jiné. Steve dovršil padesátku a břemeno rakoviny a operace si už vybraly svou daň. Nějakou dobu jsme naše rozhovory a procházky vedli v uvolněném duchu. Steve toho měl v Applu hodně. V loňském roce představil novou řadu iPodů, včetně nového iPodu Shuffle a iPodu Nano, která znamenala další posun do nové úrovně poslechu hudby.

Dnes jsem měl ale v plánu mluvit o něčem jiném. Zúčastnil jsem se schůze představenstva studia Pixar, v němž jsem předtím pracoval jako finanční ředitel a člen představenstva. O této konkrétní záležitosti jsem uvažoval už nějakou dobu a cítil jsem, že nastal čas vyjít s ní na světlo. V poslední době se Steve cítil o něco líp. Vhodnější okamžik se už nenaskytne.

„Jasně,“ řekl. „Zastav se. Jsem doma.“

Bydleli jsme ve staré čtvrti města Palo Alto ležícího v oblasti Kalifornského zálivu, vzdáleného jen dva nebo tři kilometry od Stanfordské univerzity. Stevův dům dělilo od mého jen pár minut chůze. Stál na rohovém pozemku, byla to krásná nemovitost postavená v tudorovském stylu, s cihlovými zdmi a strmou břidlicovou střechou. Vešel jsem zadní brankou a potom dveřmi do kuchyně, kde bylo na dlouhém rustikálním stole jako obvykle prostřeno chutně vypadající ovoce a něco k zakousnutí. Pozdravil jsem srdečného a vstřícného rodinného kuchaře a přes kuchyň a chodbu jsem došel až do Stevovy pracovny.

„Ahoj, Lawrenci,“ řekl mi s úsměvem Steve, když zvedl hlavu a spatřil mě.

„Pořád máš chuť na tu procházku?“ zeptal jsem se. „Kdybys chtěl, můžeme i posedět.“

„Jen pojďme,“ odpověděl. „Rád se nadýchám trochy čerstvého vzduchu.“

Procházka ulicemi Palo Alta byla pro Steva něco jako posilňující lék. Miloval zdejší atmosféru, architekturu i podnebí. Den byl jasný a teplý a my kráčeli jednotvárnými uličkami lemovanými duby, od rančerských domků, připomínajících minulost, až po velká přestavěná sídla, v nichž se odrážel rozmach Silicon Valley. Po několika minutách nezávazného rozhovoru jsem přišel s tím, o čem jsem chtěl mluvit.

„Chtěl bych si s tebou promluvit o ceně akcií studia Pixar,“ řekl jsem.

„Co máš na mysli?“

„Podle mě se Pixar ocitl na křižovatce,“ odpověděl jsem. „Jeho cena je příliš vysoká, aby zůstala bez pohybu. Pokud zaznamenáme nějaký neúspěch, jakýkoliv, třeba i malý, může cena Pixaru klesnout za jedinou noc o polovinu a my můžeme přijít o polovinu našeho majetku.“ Na okamžik jsem se odmlčel a potom jsem dodal: „Létáme moc blízko slunci.“

Zažívali jsme neuvěřitelný běh: deset let jedné senzace za druhou.

„Takže Pixar buď využije svou vysokou cenu na diverzifikaci do jiných oborů,“ pokračoval jsem, „jako to udělal Disney, nebo…“

„Anebo ho prodáme Disneymu,“ dokončil moji větu Steve.

„Ano, nebo ho prodáme Disneymu či komukoliv jinému, kdo Pixaru nabídne stejnou příležitost na diverzifikaci a ochranu jako Disney.“

Oba jsme však věděli, že to žádná společnost neudělá.

„Dej mi trochu času, ať o tom můžu popřemýšlet,“ řekl Steve. „Rozumím tomu, co říkáš.“

O pár měsíců později, 25. ledna 2006, studio Pixar a společnost Disney oznámily, že Disney koupí Pixar za 7,6 miliardy dolarů. V té době vlastnil Steve většinu akcií Pixaru, čímž jeho podíl dosáhl hodnoty několika miliard dolarů. O deset let později však kvůli prudkému nárůstu ceny společnosti Disney vzrostla hodnota těchto akcií takřka čtyřnásobně.

Když jsme začali se Stevem Jobsem mluvit o studiu Pixar poprvé, což bylo koncem roku 1994, zhltlo už téměř 50 milionů dolarů z jeho kapsy. Cena, kterou si v té době na základě finančních výkazů připsali majitelé akcií studia Pixar, představovala minus 50 milionů dolarů. Steve se však díky této investici stal jedním z nejbohatších lidí světa.

V Pixaru jsem pracoval od svých prvních rozhovorů se Stevem v roce 1994, až do jeho prodeje společnosti Disney v roce 2006. Tato příležitost byla jedním z největších privilegií mého života. Ačkoliv se toho o legendárních postupech tvorby a produkci studia Pixar napsala spousta, já se na jeho příběh dívám z jiného úhlu. Z úhlu strategických a investičních nevyhnutelností, které celý ten rozmach umožnily.

Je určitě snadné podívat se na to, čeho Pixar dosáhl v oblasti filmu, a představovat si, že se to vynořilo při výbuchu tvůrčí kreativity, že Pixar vznikl jako pohádková umělecká utopie. Ale já to vnímal jinak. Vznik Pixaru se podobal spíš tření tektonických desek, které při vysokém tlaku vytvářejí nová pohoří. Jedna z těchto desek se stala nositelkou intenzivního tlaku inovace, snahy o uměleckou a kreativní výjimečnost při vyprávění příběhů a invence nového média a počítačové animace. Druhá z těchto desek byla vystavena tlakům skutečného světa a boje o přežití: vydělávání peněz, prodeje vstupenek do kin a zvyšování tempa výroby. Tyto dvě síly se o sebe neustále třely a způsobovaly mnohá zemětřesení a otřesy.

Následující příběh vypráví, jak se ze sil působících v jejím podloží vynořila na povrch malá společnost, díky níž si svět zamiloval hračky, brouky, ryby, příšerky, auta, superhrdiny, kuchaře, roboty a emoce. Je to příběh o rozhodnutích, absurdních sázkách a o riziku, které tohle všechno umožnily. Je o napětí mezi tvůrčí integritou a nevyhnutelnými požadavky reálného světa, o tom, jak toto napětí formovalo lidi, kteří s ním přicházeli do styku – Steva Jobse, členy tvůrčích a technických týmů Pixaru a mě. Je to příběh o tom, co znamená vyslat tvůrčí impulz a proč je tak těžké tento impulz realizovat.

Mnohé vypovídá i o tom, jak jsem z pohledu dva tisíce let staré buddhistické filozofie zvané Střední cesta začal vidět Pixar v širším kontextu. Jak jsem se naučil, že napětí v Pixaru představují tytéž síly, které nespočívají jen v jádru výroby skvělých filmů, ale i v žití skvělých životů, budování skvělých organizací a uvolnění našich vnitřních kapacit a tvůrčích sil.

Pokud jsem se v Pixaru něco naučil, pak to byl fakt, že na prvním místě je vždycky příběh. Vedoucí kreativec studia John Lasseter říkal: „Skvělá grafika nás bude zpravidla bavit pár minut, ale na sedadlech nás drží příběh.“

Tenhle začal jedním telefonátem.

Lawrence Levy

březen 2016

I. ČÁST

1.

PROČ BYS TO DĚLAL?

Jedno listopadové odpoledne v roce 1994 mi v kanceláři zazvonil telefon. Pracoval jsem jako finanční ředitel a podpředseda společnosti Electronics for Imaging, což byla firma se sídlem v Silicon Valley, která vyvíjela produkty v odvětví stolních editačních systémů. Došlo k tomu za jasného a chladného podzimního dne v kalifornském městě San Bruno, nedaleko sanfranciského letiště. Nevěděl jsem, kdo mi volá. Zvedl jsem sluchátko. Rozhodně jsem v tom okamžiku ani náhodou nepředpokládal, že budu mluvit s takovou celebritou.

„Ahoj, mluvím s Lawrencem?“

„Ano, to jsem já.“

„Tady je Steve Jobs,“ řekl hlas na opačné straně linky. „Před několika roky jsem v jednom časopise viděl vaši fotku a napadlo mě, že spolu budeme jednoho dne spolupracovat.“

Dokonce i v době, kdy se stal pád Steva Jobse oblíbeným tématem v restauracích v Silicon Valley, stačil jeho telefonát na to, abych okamžitě přestal pracovat. Možná už nebyl tak skvělý jako před deseti lety, před svým neslavným odchodem z Applu, ale naše průmyslové odvětví nikdy nemělo charismatičtější osobnost. Pocítil jsem nával vzrušení. Nejen z toho, že ví, kdo jsem, ale i z toho, že mi vůbec zavolal.

„Mám jednu společnost, o které bych si s vámi rád promluvil,“ řekl.

NeXT, napadlo mě okamžitě. Jobs se mnou chce mluvit o NeXT Computers, o svém nejnovějším podniku, jenž se proslavil nápadnou budovou ve tvaru kostky. Pro Steva představoval údajně dlouho očekávané druhé dějství. Taky ovšem kolovaly řeči, že firma stojí na nejistých nohou, zejména poté, co byl Jobs nedávno donucen zastavit své podnikání v oblasti hardwarů. Horečnatě jsem uvažoval. Chce změnit NeXT? To by mohla být vzrušující výzva. Jeho následující slova mě však zaskočila.

„Ta společnost se jmenuje Pixar.“

Takže nikoliv NeXT, ale Pixar. Co to vlastně ten Pixar je?

„To zní skvěle,“ řekl jsem. Nechtěl jsem dát najevo, jak málo toho o Pixaru vím. „Rád bych se dozvěděl víc.“

Dohodli jsme si schůzku.

Když jsem položil sluchátko, mou první reakcí byl šok. Úplně neočekávaný telefonát od Steva Jobse? Ohromující! Počáteční vzrušení však velmi rychle opadlo. První průzkum odhalil, že Pixar má rozhodně pestrou historii. Steve se stal jeho vlastníkem před osmi lety, kdy ho George Lucas oddělil od společnosti Lucasfilm. Od té doby Steve očividně lil do společnosti miliony dolarů v naději, že firma vyvine špičkový obrazový počítač a příslušný software. Výsledek? Žádná sláva. Snahu o vývoj takového počítače už Pixar dávno vzdal. A nikomu, s kým jsem o tom mluvil, nebylo jasné, čím se Pixar vlastně zabývá a co vyvíjí.

Steve Jobs možná byl nejpozoruhodnější celebritou v Silicon Valley, ale ještě pozoruhodnější byl tím, že už dlouho, velmi dlouho nepřišel s ničím převratným. Jeho poslední dva produkty, předtím než ho v roce 1985 zbavili v Applu veškeré odpovědnosti, Apple Lisa a počítače Macintosh byly po obchodní stránce katastrofou. NeXT Computers považovali mnozí pozorovatelé za vítězství přílišného sebevědomí nad praktičností. Ačkoliv se o něm mluvilo jako o technologickém zázraku, nebyl schopen konkurovat společnostem (například Sun Microsystems či Silicon Graphics), které prodávaly lacinější a kompatibilnější zařízení. Když jsem přátelům a kolegům řekl, že se mám sejít se Stevem Jobsem, nejběžnější reakcí bylo: „Proč bys to dělal?“ Přesto mě to fascinovalo. Na schůzce nebylo nic špatného. A tak jsem si ve Stevově kanceláři dohodl datum setkání.

Navzdory jeho pověsti jsem byl nadšený že Steva poznám osobně, ačkoliv jsem opravdu nevěděl, co mám očekávat. Setkám se s přelétavým tyranem, který tak rád zesměšňoval Silicon Valley, nebo s oslnivým géniem, který stál v čele revoluce osobních počítačů? Naše schůzka se odehrála v okázalém sídle NeXT Computers v kalifornském Redwood City. Okamžitě po příchodu mě uvedli do Stevovy kanceláře. Od impozantního stolu zavaleného knihami vstal Steve ve svých tradičních modrých džínách, černém roláku a teniskách. Byl o několik let starší než já. Přivítal mě, jako kdyby už léta čekal, až mě uvidí.

„Jen pojďte, pojďte,“ oslovil mě vzrušeně. „Chci vám toho tolik říct!“

Rozhovor jsem nemusel nijak podněcovat. Steve mi hned začal vyprávět o Pixaru, o jeho historii, technologii a výrobě prvního celovečerního filmu.

„Je z něj dokončených jen pár minut,“ řekl, „ale musíte se na něj podívat. Nic takového jste nikdy neviděl.“

Okamžitě jsme si padli do noty. Skoro hodinu jsem seděl na židli na opačné straně jeho psacího stolu a pozorně poslouchal, jak mi Steve popisuje roli, kterou bych podle něj měl hrát. Vysvětlil mi, že potřebuje v Pixaru někoho, kdo by vedl byznys, kdo by dolaďoval strategii a učinil z Pixaru veřejně obchodovatelnou společnost, zatímco on se bude věnovat společnosti NeXT. Popsal mi, že Pixar vnese do oblasti počítačové grafiky revoluční technologie a že se teď zaměřuje právě na výrobu prvního celovečerního filmu.

Vyptával se mě na můj původ, rodinu a kariéru. Zřejmě na něj udělalo dojem, že jsem studoval na Harvardu, že jsem byl společníkem největší právnické firmy v Silicon Valley Wilson Sonsini Goodrich & Rosati (WSGR), která před mnoha lety vytvořila z Applu veřejně obchodovatelnou společnost, a že jsem tam vytvořil nové oddělení technologických transakcí, pravděpodobně první svého druhu. Současně se mu líbilo, že jsem měl osobní zkušenosti s převodem soukromé společnosti na veřejně obchodovatelnou. Měl jsem pocit, že si ověřuje můj životopis. Zdálo se, že je pro něj důležité, abych byl solidní občan. Byl jsem rád, že se mu líbilo to, co slyšel.

Rozhovor plynul naprosto nenuceně. Ale i když jsme si vzájemně a zcela očividně padli do oka, stejně ve mně narůstal hlodavý pocit. Jestliže měl Jobs v úmyslu vytvořit z Pixaru veřejně obchodovatelnou společnost, musel mít nějaké seriózní představy o jeho podnikání a strategických plánech. Vůbec se však o nich nezmínil. Napadlo mě, jestli se ho nemám zeptat na nějaká čísla nebo podnikatelský plán, na který bych se mohl podívat, ale on pořád mluvil, a tak jsem nakonec usoudil, že na moje otázky není nejvhodnější doba. Nakonec mi položil jednoduchou otázku: „Nemohl bys v nejbližší době navštívit Pixar? Potěšilo by mě to.“ Měl jsem z toho radost. Napadlo mě, že by mohlo být zajímavé se aspoň dozvědět, o čem celý Pixar je.

Jenomže během cesty domů už se moje mysl zase začala zaobírat obchodními záležitostmi. Jobs se o nich měl zmínit a já měl tlačit na to, abych se o nich dozvěděl. Vytvořili jsme si sice osobní vztah, mnohem lepší, než jsem vůbec mohl doufat, ale jak jsem měl vědět, jestli Steve nevytváří další „pole deformované reality“, čímž se tak smutně proslavil. Tato fráze vycházela ze Stevovy schopnosti donutit ostatní, aby uvěřili skoro všemu bez ohledu na realitu oboru nebo trhu. Možná splétá další iluzi, tentokrát o Pixaru. Kdybych tuto práci přijal a v Pixaru pohořel, jak zřejmě očekávali všichni, s nimiž jsem o tom hovořil, moje pečlivě budovaná kariéra a reputace by dostaly těžkou ránu.

A ještě horší bylo, že čím víc jsem o tom přemýšlel, tím nekonečnější se mi zdála řada lidí postižená Jobsovými výstřelky. Před rokem dokonce vyšla kniha Steve Jobs a NeXT od Randalla Strosse, ostrého kritika Stevova chování a podnikatelských praktik. Nechtěl jsem riskovat, že se stanu obětním beránkem, na kterého budou svalovat všechny Jobsovy chyby. Usoudil jsem však, že musím být trpělivý. Teď ještě nenastal čas rozhodnutí. Další krok byl na dohled: navštívit Pixar.

Studio sídlilo v kalifornském městě Point Richmond. Nikdy předtím jsem tam nebyl, a dokonce jsem o něm ani nikdy neslyšel. Nacházelo se mezi Berkeley a San Rafaelem. Když jsem si na mapě našel, jak se tam dostat, zmocnily se mě obavy. Z Palo Alto jsem musel jet po silnici číslo 101 na sever do San Francisca, pak přes Bay Bridge po silnici číslo 80. Dál se silnice stáčela na sever, míjela Berkeley a nakonec zamířila na západ po silnici číslo 580 na Cutting Boulevard, kde studio sídlilo. Snažil jsem si namluvit, že se to dá zvládnout a že to nebude tak špatné. Uvnitř jsem však byl plný pochybností. Tyto silnice patřily v Kalifornii k nejfrekventovanějším. Cesta do Pixaru nebude žádná legrace.

Vždycky jsem tvrdě pracoval, abych byl oporou rodině. Měl jsem dvě děti, devítiletého Jasona a šestiletou Sarah, a manželku Hillary, která čekala naše třetí dítě. Při mém náročném povolání nebylo snadné být doma ve správný čas, ale snažil jsem se ze všech sil, aby tomu tak bylo. Byl jsem součástí života našich dětí, večer jsem jim četl, pomáhal jim s domácími úkoly a vozil je do školy. Uvědomoval jsem si, kolik to vyžaduje disciplíny. Nemyslel jsem si, že bych mohl přijmout práci, která by tohle všechno ohrozila.

Značně deprimovaný jsem odložil mapu.

„Já nevím,“ řekl jsem jednou večer Hillary. „Je to příliš daleko. Nevím, jak bychom to zvládali, kdybychom i nadále bydleli tady. A přestěhování je nesmysl. Je to příliš riskantní. Kdo ví, jak dlouho to může trvat? Kdyby to vybuchlo, budeme zřejmě chtít být tady.“

S Hillary jsme se seznámili při studiu na Indiana University. Nastoupil jsem tam, když mi bylo sedmnáct, tedy rok poté, co se moje rodina přistěhovala do Indianapolis z Londýna, kde jsem vyrůstal. Hillary byla drobná, modrooká dívka s vlnitými hnědými vlasy, pěknou tvářičkou a rozkošnou špičatou bradou. Měla milou povahu, byla rozumná a chápavá. Vzali jsme se během postgraduálního studia. Rádi jsme říkali, že jsme spolu vyrůstali, protože naše roky po dvacítce byly obdobím velkých změn.

Oba jsme navštěvovali stejnou fakultu postgraduálního studia v Bostonu a pak jsme krátce pracovali na Floridě, kde tehdy žila moje rodina. Po několika letech jsme se pak přestěhovali do Silicon Valley, abych mohl vyzkoušet své schopnosti v začínajícím světě špičkových technologií. Na západ jsme se vydali sami, s sebou jsme si nesli jen našeho ročního syna. Hillary měla magisterský titul v oblasti poruch řeči. Pracovala ve Zdravotnickém centru Stanfordovy univerzity, kde se specializovala na rehabilitaci pacientů po mozkové mrtvici a úrazech hlavy, kteří měli problémy s řečí. Všechna naše hlavní rozhodnutí jsme probírali společně.

„Sídlem Pixaru se zatím netrap,“ navrhla. „Já bych tuto příležitost ještě nezatracovala. Jeď si to ověřit. Teď se rozhodovat nemusíme.“

V Pixaru jsem si dohodl schůzku a o několik dní později jsem se tam rozjel. Když jsem se po silnici číslo 101 blížil k San Franciscu, viděl jsem, jak se přede mnou objevují jeho působivé obrysy. Vlnící se kopce poseté domy, široký shluk třpytících se úředních budov ve finanční čtvrti a nízké mraky visící nad pobřežím, které se v průběhu dne rozplynou. Byl to dramatický a ohromující příjezd. Na místě, kde se dálnice rozdělovala do dvou směrů, k mostu Golden Gate Bridge a k mostu Bay Bridge, jsem se zařadil do pruhu vedoucího k Bay Bridge a k Berkeley, nacházející se na opačné straně zálivu.

Krása města náhle ustoupila přeplněným jízdním pruhům slévajících se směrem k Bay Bridge. Při jízdě po staré mostní konstrukci jsem se neubránil vzpomínce na zemětřesení v pohoří Loma Prieta, které před pěti lety způsobilo zborcení části mostu. Zahynul tam jeden člověk, a pak šedesát dalších lidí během samotného zemětřesení. Při představě, že bych tudy měl jezdit každý den, se mi v mysli vybavovaly surrealistické obrazy silnice, řítící se dolů z mostu. Po přejezdu mostu jsem v opačném jízdním pruhu spatřil řadu aut, zastavující u vjezdu do San Francisca u mýtných budek. Silnice byla ucpaná v délce několika kilometrů. To by byla moje cesta domů. Moje nejhorší obavy se potvrdily. Jak bych mohl vzít práci s tak strašným dojížděním?

Malou útěchou mi bylo, že kdybych tuto cestu absolvoval dvakrát denně, určitě bych měl čas poslouchat rádio. Prezidentem USA byl Bill Clinton a jeho Demokratická strana v polovině volebního období právě ztratila kontrolu nad Kongresem. Zprávy byly plné blížícího se boje mezi Kongresem a prezidentem. Dala se tam také poslouchat spousta dobré hudby. V autorádiu mi hráli Whitney Houston, Boyz II Men, Mariah Carey a Céline Dion. Letěla i skladba Eltona Johna Can You Feel the Love Tonight z filmu Lví král, který se stal hitem loňského léta. No, bez ohledu na to, jak mě zajímaly zprávy nebo jak jsem měl rád populární hudbu, neplánoval jsem sedět v autě a poslouchat rádio dvě nebo tři hodiny denně.

Ještě horší bylo, že vzhledem k odlehlosti Point Richmondu tam nebylo nic, co by vytvářelo ráz krajiny. Když jsem si po pracovní době domlouval schůzku, záznamník studia hrdě oznamoval, že se Pixar nachází „přímo naproti rafinerii“. Nešlo o skromnost. Pixar stál doslova přes ulici naproti ropné rafinerii firmy Chevron. Uviděl jsem vysoké komíny, spoustu strojů a potrubí.

O nic líp to nevypadalo ani ve chvíli, kdy jsem zabočil na parkoviště Pixaru: naprostý nedostatek parkovacích míst. Sídlo tvořila jednopatrová, všedně vypadající budova, na níž nebylo vůbec nic pozoruhodného. Stejně nezajímavá byla její vstupní hala: malá, špatně osvětlená, s vitrínami, za nimiž se nacházelo pár ocenění, která Pixar získal. Nic nemohlo být v příkřejším kontrastu s moderními a elegantními kancelářemi NeXTu, v nichž pracoval Steve. Když jsem vstoupil hlavním vchodem, pomyslel jsem si: Tohle je ono? Tohle je Pixar?

Mým průvodcem se toho dne stal spoluzakladatel Pixaru Ed Catmull. Další spoluzakladatel, Alvy Ray Smith, odsud před několika roky odešel. Eda naverboval v roce 1979 George Lucas, aby ve společnosti Lucasfilm založil počítačové oddělení, z něhož se nakonec stalo studio Pixar. Když mě Edova asistentka vedla do jeho kanceláře, všiml jsem si, jak pochmurně to tam působí. Sešlapaný koberec, holé stěny a slabé osvětlení. Edova kancelář byla poměrně rozlehlá. Jedna stěna byla prosklená, u druhé stála velká knihovna. Zaregistroval jsem, že se v ní nacházejí knihy o matematice, fyzice, animaci a počítačové grafice. Ed měl stůl až úplně vzadu. Naproti stála pohovka. Vyzval mě, abych se na ni posadil, sám si přitáhl židli a sedl si naproti mně.

Bylo mu víc než padesát, byl štíhlý a na bradě měl řídké vousy. Choval se klidně a vyrovnaně, byl autoritativní a zároveň zvědavý. Zeptal se mě na můj původ a zkušenosti, řekl mi pár drobností o Pixaru a potom se rozhovor stočil k současné situaci studia.

„Jak už víte,“ řekl, „vyrábíme celovečerní film, který by měl jít v listopadu do kin. Prodáváme taky software RenderMan a vyrábíme reklamy. Ve skutečnosti však nemáme žádný plán, jak společnost dále budovat. Rozhodně by se nám hodila nějaká pomoc.“

„Jak v současnosti Pixar financuje svoje podnikání?“ zeptal jsem se.

Ed mi vysvětlil, že v podstatě přežívají z měsíce na měsíc. Společnost Disney zaplatila za výrobu filmu. Nějaké tržby přinesl i prodej RenderManu a animovaných reklam. Na pokrytí všech výdajů Pixaru to však nestačilo.

„A jak ten schodek vykrýváte?“

„Vykrývá ho Steve,“ vysvětlil mi Ed. „Každý měsíc jedeme za Stevem, oznámíme mu výši schodku a on nám vypíše šek.“

To mě zaskočilo. Chápal jsem, že Steve Pixar financuje, ale nečekal jsem, že se tak děje na základě osobního šeku, který bude podepisovat každý měsíc. Investor obvykle vkládá tolik peněz, aby firma vydržela šest měsíců, rok nebo ještě víc. Jezdit za investorem každý měsíc bylo neobvyklé a zřejmě ne moc zábavné, podle toho, jak jsem znal investory ve společnostech, jimž docházely peníze.

Ed se trochu zavrtěl na židli a dodal: „Rozhovor se Stevem není jednoduchý.“

„Není jednoduchý“ bylo ještě mírně řečeno. Ed mi vysvětlil, že získat Stevův souhlas s výdaji Pixaru je docela utrpení. Získal jsem pocit, že se toho Ed začíná děsit.

„Proč je to tak těžké?“ zeptal jsem se.

„Když se Pixar odtrhl od společnosti Lucasfilm, chtěl Steve investovat do nějaké hardwarové firmy,“ vysvětloval Ed. „My jsme vyvíjeli špičkový zobrazovací počítač. Animace byla jen způsob, jak tuto technologii předvést. V roce 1991 jsme koneckonců hardwarové oddělení zavřeli.“

Byl to první objektivní pohled do historie Pixaru. Můj rozhovor se Stevem se zaměřil spíš na budoucnost než na minulost.

„Steve nikdy netoužil založit společnost, která by vyprávěla příběhy,“ pokračoval Ed. „Bránil se tomu. Dosáhnout toho, že bude dál investovat do příběhů a animace, je neustálý boj.“

Neuvědomoval jsem si, že se Pixar tak drasticky odchýlil od původní Stevovy vize. Historie Pixaru byla zřejmě pestřejší, než jsem si představoval.

„Takže Steve nepodporuje, co děláte?“ zeptal jsem se.

„Teď ano,“ odpověděl Ed. „Byl jsem u toho, když jsme se se společností Disney dohodli, že vyrobíme celovečerní film. Steve nám v tom velmi pomohl. Dál ho však znechucuje, že musí financovat i zbytek Pixaru.“

„Kolik do společnosti investoval?“ zeptal jsem se.

„Skoro 50 milionů,“ odpověděl Ed.

Padesát milionů! Na poměry start-up v Silicon Valley šlo o obrovskou částku. Nebylo divu, že Steva trápilo, že musí do firmy vkládat další peníze.

Rozhovor s Edem se mi líbil. Při našem prvním setkání ke mně byl celkem upřímný, i když to, co mi říkal, ve mně nevzbuzovalo právě skvělé pocity. Pixar připomínal společnost, která sice natahuje ramena všude možně, ale která nemá svou vlastní cestu. Proč bych se měl připojovat k firmě, které po šestnáctiletém úsilí musí na výplaty každý měsíc přispívat její majitel? Kdybych se stal finančním ředitelem, musel bych každý měsíc chodit ke Stevovi pro peníze já. A to mi nepřipadalo ani trochu zábavné.

Eda jsem pokládal za hloubavého, bystrého a bezproblémového. Jeho pověst v oblasti počítačové grafiky byla neskutečná. Rozhodně to byl člověk, od kterého jsem se mohl učit a s kým by se mi dobře spolupracovalo. To by však nestačilo. Do té chvíle jsem si neuvědomil, jak zoufalá finanční situace Pixaru je. Neměl žádnou hotovost, žádné rezervy a ve svém financování byl absolutně závislý na rozmarech člověka známého svou vrtkavostí. Je pravda, že mi tu práci ještě nikdo nenabídl, takže jsem se zatím nemusel nijak rozhodovat. Měl jsem však čím dál menší chuť ji přijmout, pokud by se tak přece jen stalo. Nedávalo mi to žádný smysl.

Taky mi začínalo být jasné, že i když se Steve smířil s posunem Pixaru k větší výrobě příběhů a obsahu, ještě pořád se na to nezaměřil. Věděl jsem, že jeho ohlašované snahy o vytvoření nového počítače v NeXTu selhaly. Znamenalo to, že oba Stevovy pokusy o výrobu počítačů po jeho odchodu z Applu nikam nevedly. Zdálo se, že jeho dny jsou sečteny. Ještě jeden úder a může se ocitnout úplně mimo.

Vyrušila nás Edova asistentka, jejíž hlava se objevila mezi dveřmi.

„Promítací sál je připravený,“ oznámila.

„Tak pojďme,“ řekl Ed. „Ukážeme vám, co děláme.“

2.

DOBŘÍ VOJÁCI

Do promítacího sálu společnosti Pixar vedly úplně nenápadné dveře z jedné hlavní chodby jejich sídla. Za nimi se nacházelo zatemněné hlediště bez oken. Místnost měla rozměry malého kinosálu, jaký člověk najde v multiplexovém kině. Vzadu vpravo viselo velké plátno. Na opačné straně vlevo se nacházela malá místnost s oknem, za ním byla zřejmě promítačka. Překvapující však bylo, co se nacházelo uprostřed. Místo tradičních řad sedadel pro diváky zaplňovaly místnost řady starých pohovek a křesel. Vzbuzovalo to dojem, jako kdyby někdo posbíral u domů vyhozený nábytek a všechen jej svezl do této místnosti. Působilo to příjemně, jako místo, kde si člověk mohl po obědě zdřímnout. Byl však spánek hlavním posláním studia, které se věnuje seriózní práci?

„Tohle je náš promítací sál,“ poznamenal Ed. „Každý den se tady scházejí animátoři s Johnem Lasseterem, aby se podívali na nejnovější práci na našem filmu.“

Ed mě vyzval, abych se posadil, a řekl, že by mi nejdřív rád ukázal něco z předchozí práce Pixaru. Světla zhasla a na velkém plátně se objevily dva krátké filmy studia Pixar – Luxo junior a Tin Toy, Plechový panáček. Film Luxo jr. vyprávěl příběh o vztahu mezi dvěma lampami, rodičem a dítětem. Plechový panáček o hudebníkovi, který se snaží utéct před malým dítětem. V roce 1988 získal cenu Akademie za nejlepší animovaný krátký film. Oba byly zázrakem počítačové grafiky. Ilustrovaly počátky a vývoj počítačové animace. Měly v sobě jednoduchost, dokonce až primitivnost. Při jejich sledování jsem se však přistihl, že mě zápletka zaujala a že vlastně lampě i panáčkovi fandím.

Pak přišla na řadu hlavní událost: promítnutí několika minut začátku prvního celovečerního filmového projektu studia Pixar. Ed mi vysvětlil, že ještě nemají definitivní název a že ho pracovně nazývají Příběh hraček. Podobných upozornění bylo víc.

„Nezapomínejte, že ne všechny scény filmu, které uvidíte, jsou dokončené,“ varoval mě Ed. „Dokončené nejsou ani některé animace, a některé postavy se proto budou pohybovat jako pevné bloky. Není dokončené osvětlení, některá místa vám proto budou připadat tmavá nebo podivně přesvícená. A definitivní nejsou ani všechny hlasy. Některé provizorně namluvili zaměstnanci Pixaru.“

Pak světla zhasla. Usadil jsem se v křesle a film začal.

„Natáhni mě. Dnes je narozeninový večírek,“ byla první Woodyho slova. Kovboj Woody byl počítačově animovaná hračka sedící na počítačově animované posteli svého počítačově animovaného majitele Andyho.

V následujících minutách jsem se v tom zchátralém kině, v té nezajímavé budově stojící naproti ropné rafinerii, ve firmě, která visela na niti, stal svědkem tvůrčí a technické magie, jakou jsem si předtím nedokázal ani představit.

Začátek filmu se odehrával v pokoji malého chlapce jménem Andy, který ten den slaví narozeniny. Byl to typický klukovský pokoj s modrými tapetami a bílými obláčky. Všude se válely hračky. Jeden detail byl však odlišný. Když nebyli nablízku dospělí, hračky ožívaly. A pociťovaly panický strach, že je nahradí nové hračky, které Andy dostane k narozeninám.

Vůdcem byl Woody, nejoblíbenější Andyho hračka, který se snažil všechny uklidnit. Pak nastal okamžik, kdy Woody vyslal jednotku zelených vojáčků, která má za úkol vypátrat Andyho dárky k narozeninám. V této sekvenci se vojáčci blížili ke dveřím kuchyně, když najednou uslyšeli, že se blíží Andyho maminka. Museli na místě znehybnět, aby si nevšimla, že jsou naživu. Andyho maminka otevřela dveře. Spatřila, že Andy nechal svou teď už nehybnou armádu umělohmotných vojáčků rozházenou po celém pokoji. Na jednoho z nich nechtěně šlápne. Ostatní odkopne stranou. V okamžiku, kdy šlápla na toho vojáčka… v okamžiku, kdy jsem seděl v tom kině… se stalo něco, co bych nikdy nečekal. Ten umělohmotný vojáček mi nebyl lhostejný.

Při pohledu na jeho zranění jsem se schoulil a potřeboval jsem nutně vědět, co se mu stalo. O pár vteřin později armáda hraček znovu ožila. Přišlápnutý vojáček byl zraněný, ale jinak v pořádku. Řekl ostatním, aby pokračovali bez něj, ale jeho kolega odpověděl: „Dobrý voják nikdy nikoho neopustí.“ A odnese ho do bezpečí.

„Panebože!“ pomyslel jsem si. „Co to je?“

Klip končil prvním setkáním hraček s Buzzem Rakeťákem. Andy odsunul Woodyho z nejdůležitějšího místa na své posteli a místo něj tam postavil Buzze. Woody se snažil chovat, jako by se nic nestalo, a ostatním hračkám říkal, že se musí s Buzzem spřátelit. Když se Woody přiblížil k Buzzovi, ten poprvé ožil.

Zamrkal a řekl: „Buzz Rakeťák hvězdnému velitelství. Přileťte.“ Byl přesvědčený, že je astronautem na misi. Seděl jsem v křesle jako divák a podléhal jsem klamu, že ty hračky jsou skutečné. A začínal jsem věřit tomu, že tahle hračka, Buzz Rakeťák, je sám obětí klamu, protože si neuvědomil, že i on je pouhou hračkou.

Bylo to šílené.

Před koncem klipu se ke mně Ed otočil se slovy: „Co na to říkáte?“

„Ede, já nevím, co říct. Je to výjimečné. Nic takového jsem nikdy neviděl. Ten skok od krátkých filmů až sem je pozoruhodný.“

„Děkuji vám,“ odpověděl Ed. „K dokončení filmu vede ještě velmi dlouhá cesta, ale aspoň začínáme vidět, jak by mohl vypadat.“

„Diváci z něj budou hotoví,“ dodal jsem vzrušeně. „Nemají ani tušení, co mohou očekávat. Je to fantastické.“

„Doufám,“ řekl Ed. „Čeká nás ještě spousta práce.“

Rozsvítila se světla a já se znovu ocitl v tom provizorním promítacím sále a v tom starém ošoupaném křesle. Na deset minut jsem se však přenesl někam jinam. Do Andyho pokoje. Do světa, v němž žily hračky. Měly emoce. Problémy. Neměl jsem ani ponětí, kdo za tím vším je, ale někde v této budově pracovali kouzelníci.

„Můžu vás provést studiem?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. Nevěděl jsem, jestli tam budu pracovat, nebo ne, ale rozhodně jsem nechtěl promeškat šanci vidět, jak se to kouzlo dělá.

První zastávkou ve studiu Pixar bylo animátorské oddělení. Vešli jsme do velkého otevřeného prostoru plného kójí. Každou si její uživatel navrhl a postavil tak, aby vyjadřovala jeho umělecké vnímání. Prostor vypadal jako kříženec univerzitní koleje a halloweenského parku. Byl přecpaný starým nábytkem, reprodukcemi uměleckých děl a zvláštními sbírkami hraček, míčů, barevných světel, obrázků z japonských komiksů, modelů, plakátů, komiksů a všelijakým osobním majetkem. Každý animátor nebo animátorka seděl v prostoru, který si sám navrhl, před jedním nebo dvěma velkými počítačovými monitory. Někteří animátoři měli na vedlejší stěně velká zrcadla.

„Proč je tam mají?“ zeptal jsem se.

„Animace je ve skutečnosti hra,“ vysvětlil mi Ed. „Dřív než začnou animovat postavu na plátně, často si part přehrávají před zrcadlem, aby plně pochopili pohyby, které potřebují vytvořit.“

Ed mě doprovodil do výtvarného oddělení, v němž byla spousta korkových tabulí, plných kartotéčních lístků s ručně nakreslenými scénami z filmu. Každý náčrtek představoval jednu filmovou sekvenci. Zdálo se, že na každém volném místě prostoru jich je připnutých nekonečné množství. Všechny kresby byly pozoruhodně kvalitní a byly jich tisíce. Všechny někdo nakreslil ručně a každá vyprávěla krátký úsek filmového příběhu.

Potom jsme navštívili filmovou laboratoř, tmavou komoru, jejíž prostor skoro celý zabíral tajemný přístroj stojící uprostřed. Vypadal jako plochý kovový stůl se zařízením, které připomínalo mikroskop. Bylo to impozantní zařízení, které by člověk očekával spíš v laboratoři velké univerzity nebo vlády. Moc jsem nechápal jeho účel, ale určitě nějak souvisel s přenosem obrazu na film. Studio Pixar si ho evidentně sestrojilo samo.

Potom mě zavedli do místnosti nazývané z nějakého důvodu renderovací farma. Byla tam obrovská spousta počítačů, jejichž očividným úkolem bylo počítačově kreslit výtvarné obrazy každého obrázku filmu.

„Renderování jediného z těchto obrazů může trvat celé hodiny,“ vysvětloval Ed, „a pro film jich musíme udělat víc než tisíc.“

Rozsah a detaily toho, co jsem viděl, byly ohromující.

Potom mě Ed znovu vzal do prostoru animátorů, tam jsme se posadili ke stolu, který stál v koutě. Měl jsem se tady setkat s Johnem Lasseterem, šéfem kreativců studia Pixar. Režíroval krátké filmy Pixaru i Příběh hraček.

Byl zřejmě o několik let starší než já. Dojem na mě udělala jeho bystrá a chlapecká citlivost. Měl na sobě džíny a havajskou košili, byl poněkud zavalitější a měl nakrátko ostříhané, trochu řídnoucí vlasy. V očích měl jiskru, jako kdyby byl neustále připraven provést nějakou lumpárnu.

„Děkuji, že jste nás přišel navštívit,“ začal zdvořile. „Steve má pocit, že byste pro nás mohl být tím správným člověkem. Chtěl bych slyšet, co děláte.“

Pak pozorně poslouchal, jak popisuji svoji kariéru. Vyprávěl jsem mu o své právnické praxi, o tom, proč jsem ji opustil, abych se připojil k jednomu ze svých klientů. Johna zajímaly mé důvody.

„Právnická praxe se mi líbila,“ vysvětloval jsem, „ale je to taky velká dřina a já jsem nerad účtoval svůj čas v šestiminutových příplatcích. Při pohledu na některé klienty z oblasti start-up jsem měl pocit, že v porovnání se mnou zažívají dobrodružství. Jeden z nich, firma Echelon Corporation, vyvíjel senzory pro inteligentní budovy. Byla to vzrušující technologie, po takovém dobrodružství jsem toužil i já.“

Po chvíli se hovor stočil k Pixaru.

„Johne, ten filmový klip, který jsem viděl, je výjimečný,“ vyhrkl jsem. „Vůbec jsem netušil, že se v Pixaru děje něco takového.“

„O tom, co děláme, ví jen velmi málo lidí,“ odpověděl. „Funguje tu vzácná směs technologie a tvůrčího přístupu k výrobě filmů. Režíruji film, který je převratný po technické stránce, ale nejsem moc dobrý v technologiích. Vždycky řeknu našemu technologickému týmu, co bych si představoval po tvůrčí stránce, a pak se společně pokoušíme přijít na to, jak to uskutečnit. Náš technický tým je skvělý, ohromující. Funguje to jako v manželství.“

„To naprosto jasně dokazuje klip, který jsem viděl,“ odpověděl jsem. „Už se nemůžu dočkat, až uvidím další část. A co Pixar jako společnost? Jak vidíte jeho budoucnost?“

John se na chvilku zamyslel. Výraz jeho tváře se trochu změnil, stal se trochu vážnějším, jako kdyby se mu o tom, co se mi chystal říct, nehovořilo snadno.

„Řeknu vám to narovinu,“ začal. „Naši lidé vložili do této firmy neuvěřitelné úsilí. Ani zdaleka to nebylo lehké. Drží se tady už dlouhé roky, dělají práci, která mě každý den udivuje, obětují se pro toto studio a nic moc za to nechtějí.“

Mluvil opravdu zaníceně.

„Jsou to skvělí, tvořiví a oddaní lidé, od prvního po posledního zaměstnance,“ pokračoval. „Potřebuji vědět, jak si získají uznání a odměnu, kterou si zaslouží. Byl to vždycky boj. Chci, aby Pixar uspěl kvůli nim. Kvůli nám všem.“

V tuto chvíli se už Johnovi chvěl hlas emocemi. Jako kdyby bojoval za nápravu nějaké těžké křivdy.

Chvíli jsme si ještě povídali o Příběhu hraček. John mi vysvětlil, že nápad vzešel z jeho předešlých krátkých filmů, má radost, že namluvení Woodyho a Buzze přislíbili herci Tom Hanks a Tim Allen a hudbu skládá Randy Newman.

To všechno byla velká jména. Tom Hanks měl právě za sebou sérii úspěchů, které z něj udělaly jednu z největších světových hvězd – filmy Samotář v Seattlu, Philadelphia, Forrest Gump a v příštím roce se měl stát hlavní postavou filmu Apollo 13, o němž se už hodně mluvilo.

Tim Allen měl svůj úspěšný televizní program Kutil Tim (Home Improvement), který běžel už třetím rokem a měl velkou sledovanost. Randy Newman se jako hudebník a skladatel filmové hudby těšil hvězdné kariéře.

„Skvělá volba,“ prohlásil jsem. „Určitě jste u vytržení.“

„Jsem,“ odpověděl John. „Je úžasné s nimi pracovat. A úžasné je i obsazení ostatních hlasů. Měli jsme velké štěstí.“

Po skončení rozhovoru bylo pro člověka ze Silicon Valley, jímž jsem byl, velmi těžké nepociťovat okouzlení filmovými hvězdami. Filmové podnikání bylo dlouhé světelné roky vzdálené od všeho, co jsem doposud dělal. A tady jsem mluvil o tom, jak skvělý výběr hlasového obsazení provedla společnost, pro kterou budu možná pracovat. Připadalo mi to trochu surrealistické, jako kdybych se najednou ocitl na exkurzi do nějakého hollywoodského studia namísto pracovního pohovoru.

Když jsem tam s Johnem a Edem seděl, z mého právě prožívaného dne se najednou zrodil nový pocit. Ti dva zasvětili celé roky svému umění, v němž nedosáhli takřka žádného komerčního úspěchu ani uznání. Neměl jsem ponětí, jak, kdy a kde by mohli uspět, ale jedno mi začínalo být jasné: Byli to vítězové. Možná jsem nevěděl, kdy to vítězství přijde, ale v jejich případě jsem byl naprosto přesvědčený, že je to jen otázka času.

Ed mě pak seznámil s Pam Kerwinovou, Billem Reevsem, Ralphem Guggenheimem a některými dalšími členy vedení Pixaru. Ani jsem se nenadál a moje návštěva studia byla u konce. Krátce po odchodu z budovy však moje bublina s filmovými hvězdami splaskla. Nacházel jsem se zrovna na parkovišti Pixaru, s výhledem na ropnou rafinerii na opačné straně ulice a čekala mě dlouhá cesta domů v dopravní zácpě.

Zatím nemělo žádný smysl dělat nějaké závěry, vždyť jsem ani nevěděl, jestli tu nabídku vůbec dostanu. Rozhodně to záviselo na tom, jaké pocity ze mě měli Ed, John a ostatní, s nimiž jsem se seznámil. Osobně se mi zdálo, že by to pro mě byla čest, kdyby mě přijali do týmu. Z profesionálního hlediska však pro mě Pixar stále zůstával záhadou. Spousta věcí na něm byla skvělých, ale ještě víc mě do očí bily určité varovné signály. Bez ohledu na dojem, který na mě učinili Steve, Ed, John a to, co Pixar dělal, mou prací by bylo vybudovat jeho podnikání, dosáhnout jeho konečného úspěchu a možná z něj vytvořit veřejně obchodovatelnou společnost. Vyžadovalo by to ode mě spoustu práce, mnohem víc než sledovat několik úžasných minut filmu.

Navíc jsem tomuto typu podnikání nerozuměl. Výroba filmů mi byla cizí. Vidět práci studia Pixar bylo okouzlující, nechápal jsem však o moc víc, co na tom lidé vidí, než ve chvíli, kdy mi zavolal Steve. V mé mysli se skvělý film, skvělá technologie, a dokonce ani skvělý herecký talent neměnily na obchodní strategii. Nikdo zřetelně neřekl, jakému podnikání se Pixar věnuje, a Ed dal dokonce najevo jistou mrzutost vůči Stevovi kvůli minulosti Pixaru. Vůbec jsem neměl jistotu, jestli by to byl dobrý nápad ocitnout se uprostřed toho všeho. A rozhodně jsem nechtěl přijmout pracovní nabídku v nějaké firmě jen proto, že jsem tak trochu pocítil okouzlení filmovou slávou.

Následující den mi zavolal Steve.

„Tvoje schůzky v Pixaru dopadly výborně,“ oznámil mi. „Líbil ses jim a měli pocit, že by s tebou opravdu dokázali pracovat. Mám z toho velkou radost. Jaký pocit z toho máš ty?“

„Díky, Steve,“ odpověděl jsem. „To rád slyším. Byla to skvělá návštěva. Udělala na mě velký dojem. Vlastně jsem byl nadšený.“

Nebyl jsem si jistý, do jaké míry se mu mám svěřovat se svými pochybnostmi. Zdálo se mi, že směřuje k nějaké pracovní nabídce. To jsem nechtěl ohrozit, i když jsem si ještě nebyl vůbec jistý, co mám udělat. Něco jsem však k tomu říct musel.

„Stále však nemám úplně jasno, co se týče podnikání Pixaru,“ prohlásil jsem. „Jeho produkty, technologie a tým mi připadají úžasné. Ale nejsem si jistý, z čeho pramení podnikatelský růst.“

„To je právě to, na co musíme přijít,“ odpověděl Steve. „Pixar má ohromující směs talentu a dělá práci, kterou ještě nikdo neviděl. Teď nastal čas změnit to na podnikání. Na to bys byl podle mého názoru skvělý právě ty. Co kdybychom se sešli a promluvili si o tvém příchodu na palubu?“

Jeho slova mě zasáhla. Bez ohledu na to, co jsem si myslel o potenciálu Pixaru, mi velmi polichotilo, že mě chce do týmu. Se Stevem jsme se pak ještě několikrát sešli, a to i u večeře u něj doma s Hillary a Stevovou manželkou Laurene. Blížil se čas rozhodnutí. Potřeboval jsem dostat bližší informace, abych měl jasno v tom, co bych měl ve firmě dělat.

Obrátil jsem se proto na svého dávného přítele Efiho Araziho, zakladatele a výkonného ředitele společnosti Electronics for Imaging, v níž jsem nadále vykonával funkci finančního ředitele, a požádal ho o radu. Byl to on, kdo mi umožnil prosadit se v oboru.

Efi, jemuž bylo trochu přes šedesát, se narodil v Izraeli a všichni ho považovali za jednoho ze zakladatelů izraelského průmyslu špičkových technologií. Společnost Scitex Corporation, kterou založil v Izraeli, přinesla revoluci v oboru barevného tisku a grafického designu. Ironií bylo, že Efiho často popisovali jako izraelského Steva Jobse, částečně kvůli jeho průkopnickým snahám v oboru špičkových technologií, zčásti kvůli jeho zapálené a hrdinské povaze a zčásti taky proto, že v roce 1988 nečekaně odešel ze společnosti, kterou založil, když po svých počátečních úspěších tak trochu ztratila směr.

Efi se potom přestěhoval do Silicon Valley. Snil o tom, že založí novou společnost, která by pokračovala v revoluci v oblasti digitálního barevného tisku. Tato společnost, Electronics for Imaging, sídlila v San Bruno v Kalifornii. Krátce po jejím založení oslovil Efi mého staršího partnera ve firmě Larryho Sonsiniho s tím, že hledá právníka. Potřeboval někoho se zkušenostmi při vytváření komplexních technologických smluv. Larry mě požádal, abych se této role ujal. S Efim jsem se poprvé setkal, když jsme nedlouho poté asi po půlhodinové jízdě od mého bydliště v Palo Alto dorazili do sídla nové společnosti.

Přivítal nás ve vstupní hale. Byl vysoký, dobře stavěný, měl tmavomodré oči a silně řídnoucí vlnité vlasy. Oblečení mu bezchybně padlo. Na míru šité kalhoty, hedvábná košile, která mu seděla jako ulitá, a vznešená, téměř královská chůze. Navzdory silnému hebrejskému přízvuku mluvil anglicky velmi dobře.

„Buďte vítáni,“ řekl. „Můžu vám nabídnout něco k pití?“

Kdo vám dnes ještě nabídne „něco k pití,“ pomyslel jsem si.

A tak začala spolupráce, která mě s Efim zavedla do světa uzavírání smluv s giganty průmyslu kancelářské automatizace, jako byly Canon, Xerox, Ricoh a Kodak. Vypracování čestných podmínek s těmito obrovitými společnostmi nebyla pro maličké start-up ze Silicon Valley žádná jednoduchá role. Vlastně se kolem toho kroutila celá moje právnická praxe. Podobní korporátní giganti se snažili všemožně svazovat začínajícím společnostem ruce a často jim upírali svobodu stát se nezávislými a prosperujícími firmami. Velké korporace měly často nepřekonatelné hradby byrokracie, dusící daleko pružnější start-upy.

Mou prací bylo zajistit, aby tyto malé start-upy dostaly poctivé smlouvy.

S Efim jsme spolu trávili čím dál víc času, až se mezi námi vyvinulo přátelství, které přesáhlo pracovní oblast.

O dvacet let starší Efi se v mé rodině stal něčím jako milovaným strýčkem. Rád pouštěl sportovní draky, dvou nebo čtyřšňůrové. V letu vytvářely nádherné obrazce. Někdy brával mou rodinu a pouštěl je s nimi v krásné kalifornské zátoce Marina Green, v níž fungovaly jako ohromující pozadí most Golden Gate Bridge a město San Francisco.

Když jsem si začal klást otázku, jestli chci pokračovat v právnické praxi, byl to Efi, kdo mi poskytl první příležitost.

„Mohl bys pracovat pro nás,“ řekl mi.

„V jakém postavení?“

„V jakém chceš,“ odpověděl. „Najdeme něco, co bude fungovat.“

„To je lákavé,“ poznamenal jsem. „Nemyslím však, že bych chtěl pracovat jako tvůj právník. Pokud se mám zaobírat právem, tak jsem na skvělém místě, kde to dělat můžu. Kdybych nastoupil k vám, pak bych rád to, co dělám, rozšířil.“

„Můžeš to rozšiřovat, jak chceš,“ řekl. „Dám ti šanci rozvíjet se v podnikání, a pokud to zvládneš, můžeš dál růst.“

Byla to nesmírně zajímavá příležitost, šance poznat start-up s někým, komu jsem důvěřoval. Cítil jsem, že díky tomu můžu získat naprosto výjimečné zkušenosti. A tak jsem to s plnou podporou své právnické firmy vzal.

Efi se osvědčil jako skvělý partner. Zbožňoval vojenskou historii a obchodní strategii vnímal jako její současný ekvivalent. Uměl být rovněž nesmírně tvrdohlavý a neústupný, což byly vlastnosti, které mě často dokázaly dostat do problémů. S Efim jsem se rychle naučil trvat na svém, i když jsem měl pocit, že se ubíráme nesprávným směrem.

Spolu s Danem Avidem, skvělým technikem, kterého Efi získal v Izraeli pro vedení hardwarového oddělení, jsme změnili Electronics for Imaging na tahouna v oboru barevného tisku. Zároveň jsme společnost přeměnili ve veřejně obchodovatelnou a já jsem se stal jejím finančním ředitelem a místopředsedou správní rady. Postupně jsem pochopil, že za Efiho zápalem se skrývá umělec, myslitel s širokým srdcem, a že jsem si v oblasti podnikání sotva mohl přát lepšího mentora – a to nemluvím o skvělém příteli.

V roce 1994 odešel do důchodu. Přesto mě dost často navštěvoval. Nečekaně vstupoval do mé kanceláře a zůstal vždycky stát mezi dveřmi, aby mě pozdravil. Pokaždé byl bezchybně oblečený a přes rameno měl přehozenou černou nylonovou balistickou tašku. A teď, na konci roku 1994, jsem se ho potřeboval zeptat na něco docela nezvyklého.

„Efi,“ začal jsem, „moje rozhovory s Pixarem probíhají dobře. Myslím, že mi Steve nabídne místo.“

Zarazil se. Věděl, že jsem se Stevem mluvil, a chápal, že možná od firmy Electronics for Imaging odejdu. Několikrát se se Stevem sešel a živě se zajímal o jeho kariéru a pověst.

„A co si o tom myslíš?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Jsem rozpolcený. Myslím, že máme se Stevem skvělý vztah, ale kdo může vědět, co se stane, až spolu začneme pracovat. Tým Pixaru je naprosto výjimečný. Nejde mi však do hlavy jejich podnikání. Utratili už spoustu kapitálu. Spoustu. Nemají jasný podnikatelský záměr. Steve říká, že chce z firmy udělat veřejně obchodovatelnou společnost, ale Pixar na to není připravený. Ani zdaleka. Je to, jako kdybych do toho měl vejít poslepu.“

„A co si myslíš o tom filmu, který vyrábějí?“ zeptal se.

„Těch pár minut, které jsem viděl, bylo fantastických,“ odpověděl jsem. „Skvělých, průkopnických. To však ještě nevytváří byznys. Jak mám vědět, jestli jen nepodléhám klamu high-tech firmy vyrábějící film?“

„Lawrenci, máš už dostatek zkušeností, aby ses mohl spolehnout na své instinkty,“ řekl Efi. „Když ti to se Stevem nebude fungovat, nebo se ti nepodaří dosáhnout toho, co se podle tebe očekává, tak prostě odejdeš.“

A s těmito slovy Efi, skvělý myslitel a stratég, od něhož bych v první řadě čekal, že roztrhá na kusy představu špičkové technologické firmy vstupující do filmové branže, volně přešel k vyprávění o svých zájmech.

Jeho poznámka mě však skutečně zasáhla. Možná jsem ke spolupráci se Stevem potřeboval něco jako tichý souhlas. Rozhodně se nedalo říct, že by se lidé prali, aby s ním mohli pracovat. Naopak, utíkali od něj. Společnost NeXT propouštěla a neznal jsem žádného nového vedoucího pracovníka, který by v poslední době do Pixaru nastoupil. Chápal jsem, že Pixar v sobě nese podnikatelské riziko. Vyplývalo to z oboru. Další nejistotu však představoval samotný Steve. Měl jsem pocit, že bych byl jediný, kdo by se vydal jeho směrem. V tomhle mi pomohla Efiho rada. V podstatě mi dodal sebedůvěru, že kdybych něco pokládal za příliš bláznivé, mohl jsem si věřit, že za to budu bojovat, anebo budu muset odejít.

Když jsem musel udělat nějaké závažné rozhodnutí, zvykl jsem se procházet.

Toho dne jsem v naší čtvrti určitě pořádně pošlapal chodník.

Po racionální stránce to zkrátka nedávalo smysl. V Silicon Valley jsem se vypracoval na záviděníhodnou pozici finančního ředitele společnosti, zabydlené na burze cenných papírů. A teď jsem se jí chystal vzdát kvůli práci pro malou společnost vlastněnou nechvalně proslulým Stevem Jobsem, jehož doba úspěchů už skončila. A s Pixarem to nevypadalo o nic líp.

Nabídka však byla natolik lákavá, že jsem na ni nedokázal přestat myslet. Nevěděl jsem, jaké by to bylo pracovat se Stevem, ale skutečně jsem byl připravený zahodit takovou příležitost, obzvlášť když jsme si vytvořili tak dobrý vztah? A také jsem musel připustit, že bylo velmi lákavé nastoupit do společnosti vyrábějící filmy, nejvíc ze všeho kvůli rodině. Líbilo by se to mým dětem.

Promluvil jsem si o tom s Hillary.

„S hodnocením Pixaru ti moc nepomůžu,“ řekla. Podobně jako většina našich známých, ani ona o Pixaru před Stevovým telefonátem nikdy neslyšela. „Takže v tom se spoléhám na tebe. Jsem však přesvědčená, že to Steve myslí upřímně. Že s tebou opravdu chce pracovat. Navíc jsi stejně připravený z Electronics for Imaging odejít, takže za pokus to možná stojí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh studia Pixar.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.