Magická zvířata – Ptačí triky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Holly Webbová

Magická zvířata – Ptačí triky

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Jonovi, Tomovi, Robinovi a Williamovi

1.

Lotka stála na dvorku Grassových chovatelských potřeb, dívala se k nebi a přemýšlela, co dělat. Venku mrzlo, ale jí se ještě nechtělo dovnitř. Potřebovala trochu času. Už si zvykla, že se kolem ní dějí divné věci, nebo si to aspoň myslela. V kouzelném krámku svého strejdy žila už tři měsíce. Společnost jí v něm dělala parta drzých růžových myšek, křeččí generál a sarkastická krysa. Také se učila kouzlit u jedné čarodějky. Takže na divné věci už byla zvyklá. Jenže před chvílí, zrovna když svému pejskovi Sofince vařila kávu, se za ní zjevil její tatínek. Tatínek, kterého neviděla už osm let a o kterém jí všichni říkali, že je mrtvý.

„Jsi v pořádku, Lotko moje drahá?“ Sofinka ji starostlivě šťouchla do tváře. Její fousky ji polechtaly na nose. „Chceš, abych ho zahnala?“

Lotka se zasmála, ale ve skutečnosti o nic legračního nešlo. „Po takové době, co jsme si přály, aby se vrátil?“ zeptala se Sofinky smutně.

Sofinka pohodila černýma ušima a vychytrale se na Lotku podívala. „Jenže jsi nečekala, že se vrátí takhle, bez vzpomínek, viď, Lotko?“

„Ne…“ přiznala Lotka s povzdechem. „Čekala jsem, že si mě bude pamatovat – aspoň trošku. Já vím, že mi byly jen dva roky, když zmizel, jenže on vůbec neví, že má dceru! Vlastně asi ani neví, co je zač on sám.“ Láskyplně se přitiskla k Sofinčinu hřejivému a heboučkému kožíšku. Sofinka, černá jezevčice se zázvorovýma očima, byla její magický partner. Od chvíle, kdy odhalily své spojení, posilovala Lotčiny kouzelnické schopnosti a představovala její druhé já. Panovačné, vševědoucí a čokoládou posedlé já.

„Měly bychom se vrátit dovnitř,“ zamumlala Lotka do vanilkou vonící srsti na Sofinčině hlavičce.

„Hmm…“ souhlasila Sofinka, ale ani jedna se nehnuly.

Konečně se Lotka odrazila od stěny. „Strejda Josef se brzy vrátí. Pro něj to bude taky hodně zvláštní zážitek. Nemůžeme dopustit, aby jen tak vešel do domu a našel svého dávno ztraceného bratra u stolu.“

„A taky jsme tam tvého tátu nechaly samotného,“ dodala Sofinka něžně.

Lotka se začervenala. „Já vím… to nebylo hezké. Jenže já už to nemohla snést, Sofinko. Vždyť on neví, kdo jsem!“

Otřela si oči hřbetem ruky. Snila o tomto dni, o této báječné chvíli, už celé týdny – od té doby, co zjistila, že její otec je možná pořád naživu. Zmizel už před lety, když ještě všichni žili v Grassových chovatelských potřebách spolu se strejdou Josefem, jeho ženou a Lotčiným bratrancem Danem. Lotčina maminka došla k přesvědčení, že její manžel je mrtvý, a protože bez něj nedokázala v městečku žít dál, odstěhovala se i s Lotkou jinam.

Lotka byla tehdy tak malá, že na život v obchodě dočista zapomněla. A když nedávno její maminka odjela za prací do Francie, zlobila se, že ji nechala u strejdy Josefa, a byla připravená svůj nový domov nenávidět. Jenže to netušila, že jde o obchod plný mluvících zvířátek, která nedovedou mlčet ani ve chvíli, kdy mají za úkol chránit tajemství krámku. Jak by si nemohla zamilovat legrační růžové myšky a svoji úžasnou Sofinku?

Bylo pro ni velkým překvapením, když zjistila, že v tom hezké pokojíčku s růžovými puntíkatými závěsy už kdysi bydlela a že jí v žilách koluje kouzelnická krev. Díky spojení se Sofinkou dokázala neuvěřitelné – a někdy i nebezpečné věci. Ještě nikdy ale nemusela dělat nic tak děsivého ještě teď. Jak by se měla představit svému vlastnímu tatínkovi?

Pomalu se vracela do kuchyně a bezmyšlenkovitě drbala Sofinku za ušima.

Mám tě ráda. On tě bude mít taky zase rád. Nebuď smutná… opakovala jí Sofinka v duchu a Lotka všechnu sílu, kterou od ní dostala, přeměnila v úsměv, který věnovala tatínkovi.

„Omlouvám se. Jen mě… překvapilo, že jsi tady. Neměla jsem takhle utéct.“

Seděl u stolu tak, jak ho tam nechala, s rukama okolo šálku s kávou, kterou mu připravila. Nevypil z ní ani kapku. Zíral na Freda, nejchytřejšího, nejpraštěnějšího a nejodvážnějšího růžového myšáka, který se mu chystal předvést, jak přeskočí šálek, vážně, levou zadní.

Lotce neušlo, že samotný rozhovor s myšákem tatínka nijak neudivuje. Možná zapomněl, kdo je, ale vypadalo to, že na kouzelná zvířata si pamatuje.

„Frede, ne!“ vypískla Lotka právě ve chvíli, když se myšák rozběhl.

Přestože tatínek vypadal zmateně a unaveně, měl obdivuhodný postřeh. Za okamžik už držel Freda za ocásek nad šálkem, zatímco myšákovi z vousků kapala káva.

„Lotko! Za to můžeš ty! Vyrušila jsi mě!“ prskal Fred nakvašeně.

„Promiň. Jsem si jistá, že bys to zvládl. Jen jsem se bála, že je ta káva pořád moc horká.“ Lotčin tatínek nabídl Fredovi s vážnou tváří čistý kapesník a myšák do něj zabořil vousky, dokud se necítil lépe.

„Udělám novou…“ zamumlala Lotka a zvedla šálek.

„Moje vousky jsou naprosto čisté, klidně to může vypít!“ vyštěkl Fred zpod kapesníku, do kterého se zabalil jako do ručníku. Rázným krokem – tak rázným, jak to jen malý myšák dokáže – došel přes stůl k Lotčinu tatínkovi. Kapesník za ním vlál jako dlouhý plášť. Důstojně vyšplhal do kapsy tatínkovy žluté větrovky a vtáhl dovnitř za sebou i kapesník, takže nebyl vůbec vidět.

Lotka zvedla obočí. Fred byl na myšáka dost přátelský – myšky byly většinou nervózní a ustrašené – i jemu však obvykle chvíli trvalo, než si k někomu cizímu našel cestu.

„Vypadá to, že mě zvířata mají ráda,“ prohlásil tatínek a překvapeně se podíval na svoji nadmutou kapsu.

„A co se divíš?!“ osopila se na něj Sofinka. „Vždyť tohle býval tvůj obchod! Máš se zvířaty magické spojení, stejně jako celá tvoje rodina.“

Tatínek se podíval na Sofinku a pak se udiveně rozhlédl po kuchyni. Očividně o tom neměl ani ponětí. Lotka málem znovu vyběhla na dvůr. Jak mu to má všechno vysvětlit? Už předtím mu prozradila své jméno, ale už mu neřekla, že je jeho dcera. Zatím k tomu nenašla vhodnou příležitost.

„Já jsem tedy bydlel?“ zeptal se pomalu a přejel prstem po dřevěné desce stolu, jako by ho ochutnával skrz kůži.

Právě v tu chvíli vešli do kuchyně Dan se strejdou Josefem. Dan jen zaraženě vytřeštil tmavé oči. Ale strejda se při pohledu na bratra zachytil dveří a zalapal po dechu. Pak k němu přiskočil a pevně ho objal.

Lotčin tatínek nehnutě seděl na židli a vyjeveně se mračil na Dana, jehož přítomnost zjevně vůbec nechápal.

„Je to…?“ pošeptal Dan Lotce.

Ona přikývla. „Ale neví o tom. Nepamatuje si vůbec nic!“

Dan polkl a zahleděl se na znovunalezeného strejdu. „On tátu vůbec nepoznává,“ zašeptal pochybovačně.

Strejda Josef si toho očividně všiml také. Posadil se na bobek a zadíval se na bratra. „Kde jsi byl, Tome?“ zeptal se tiše. „Co se s tebou stalo?“ Pak se otočil a podíval se na Lotku. „Lotko… ty víš, kdo to je?“

„Vím. Zdálo se mi o něm…“ špitla Lotka smutně.

„Ona – ten pes – říkala něco o mojí rodině…“ řekl táta ochraptěle a podíval se strejdovi Josefovi do očí. „Já nějakou mám?“ Otočil se k Danovi. „Vy jste moje rodina? On mi někoho připomíná.“

Strejda si přitáhl židli a ztěžka na ni dosedl. „Dan je tvůj synovec. Můj syn. Vypadá jako ty, když jsi byl kluk. Chápu, proč ho poznáváš.“

Dan objal Lotku kolem ramen, ale ona měla co dělat, aby ho neodstrčila. Choval se k ní přece hezky. Nemohl za to, že její táta nepoznává ani jeho, ani svou vlastní dceru.

„Takže ty jsi můj bratr? Já mám bratra?“ usmál se táta nevěřícně.

„Ty si vážně nic nepamatuješ?“ zeptal se strejda.

Lotčin táta zavrtěl hlavou. „Ne. Je mi líto…“ řekl tiše. „Musím na vás působit hrozně nezdvořile. Nemůžu věřit, že mám zase rodinu. Synovce! A neteř?“ navrhl a podíval se na Lotku.

Lotka zklamaně zavrtěla hlavou. Věděla, že jsou si s Danem podobní – oba měli po svých otcích tmavé kudrnaté vlasy.

Strejda Josef čekal, že Lotka něco řekne, ale pak pochopil, že to neudělá. Položil bratrovi ruku na rameno. „Tome, Lotka je Danova sestřenice. Tvoje dcera.“

Táta na ni vykulil oči a doširoka otevřel pusu jako postavička v kresleném filmu. Lotka skoro viděla, jak mu hlavou víří otazníky.

„Já mám dítě?“ zašeptal. „Holčičku…“ Zíral na Lotku, jako by si chtěl každičký její rys obtisknout do paměti. Pak stydlivě svěsil hlavu, načež ji opět zvedl a zadíval se Lotce do očí. „Kolik je ti let?“ zeptal se tiše, jako by ho nutnost ptát se bolela stejně, jako Lotku bolela skutečnost, že to táta neví.

„Skoro jedenáct,“ zamumlala.

Táta vstal a zamířil k ní.

Lotka k sobě přitiskla Sofinku ještě pevněji. Cítila nutkání couvat směrem do chodby, jenže nemohla. Stála jako přimražená. Celý problém byl v tom, že se vůbec nechoval jako táta. Přála si, aby ji sevřel v náručí a tiskl ji k sobě tak silně, že by nemohla dýchat. Přála si, aby opakoval, že se mu po ní a po mamince děsně stýskalo. Přála si, aby jí vysvětlil, že byl posledních osm let v zajetí zlé čarodějnice a nedokázal ani pohnout obočím, natož pak utéct a vrátit se k ní. Jenže nic z toho neudělal. A ona na takové setkání nebyla připravená.

Nechtěla tady tohoto cizího, váhavého, skoro vyděšeného muže. Přestože vypadal úplně stejně jako na fotkách, které tak dlouho s láskou opatrovala. Přestože se mohla na vlastní oči přesvědčit, že ty dlouhé, popelavě černé řasy zdědila právě po něm. Pavoučí nožky, říkala jim vždycky škádlivě maminka. Maminka! Až doteď ji vůbec nenapadlo, jaké to bude pro ni. Její manžel se po takové době vrátil, ale nepamatuje si nic z jejich společného života. Lotka se kousla do spodního rtu. Ani s tím si teď nevěděla rady.

Sofinka ji zespodu šťouchla do brady, vykroutila se jí z náručí a elegantně přeskočila k jejímu tátovi.

Ten ji pohotově chytil a hekl.

„Zas tak těžká nejsem,“ zabručela Sofinka přísně a pak nasadila omluvný výraz. „Lotka mi dává hrozně moc čokolády.“ Smutně si vzdychla a Dan se uchechtl.

Lotka skoro ani neposlouchala. Byla až příliš překvapená. Sofinka byla její magický partner a jejich myšlenky i pocity se prolínaly tak často, že obvykle tušila, co má Sofinka v plánu. Ten skok ale vůbec nečekala.

Sofinka jejímu tátovi očividně důvěřovala. Ačkoli ona sama ne.

Lotko, já vím, že je to těžké, ale je to dobrý člověk. Cítím to z něj. Sofinčin vzkaz zaplavil její mysl jako čokoládové hedvábí a Lotka si vzdychla. Udělala krok k tátovi a podrbala Sofinku po sametové hlavičce společně s ním, takže se dotkli prsty.

Měl studenou ruku, možná z nervozity, ale také z chladného počasí venku. Pod jeho kůží však cítila chvění magie, povědomé, jako její vlastní. Předpokládala, že to tak skutečně je – koneckonců, magii v krvi zdědila po něm.

Bylo to podobné jako se Sofinkou – vědomí, že jsou spojené kouzly.

Když položil dlaň přes její ruku, ucítila, jak jeho zmatkem probleskuje radost. Všimla si, že má krásné velké ruce. Hrubé a upracované, ale příjemné.

Lotka se na něj opatrně podívala a setkala se s mírně podezřívavým a obezřetným pohledem. Zahihňala se a táta se zasmál. Pomalu, jako by čekal, že ho odstrčí, ji objal paží, takže Sofinku přimáčkl mezi nimi.

„Omlouvám se,“ řekl něžně. „Vidím, že jsem tě…zklamal.“

Lotka začala zuřivě vrtět hlavou, ale uvědomila si, že to je hloupé. Proč se uchylovat ke společenským lžím? Stejně se zdálo, že táta přesně ví, jak se cítí.

„Vrátí se. Moje paměť, myslím. Jsem si tím naprosto jistý. Něco na tomhle místě mi dává pocit, že všechny moje vzpomínky plují vzduchem někde tady okolo. A jestli – až – připlují dost blízko, skočím po nich a už je nepustím,“ přikývl. „Slibuju.“ Pak dodal něco, co Lotka sotva slyšela. „Kolik let jsem asi zmeškal…“

Lotka vycítila, že ještě nechce znát odpověď. Přinutila se k úsměvu, do očí jí vyhrkly slzy štěstí a pevně tátu objala. Bylo to krásné a zvláštní současně. Trochu jako objímat někoho z matčiných přátel, koho by si měla pamatovat, protože on říká, že si pamatuje ji. Až na to, že táta si ji nepamatoval ani trochu.

„Pffff. Tak fajn. Když jste konečně oba přišli k rozumu, koukejte mě pustit!“ štěkla Sofinka, vykroutila se z jejich objetí a vyskočila na kuchyňský stůl, kde se posadila a lapala po dechu. „Co si myslíte, že jsem, nějaký plyšák?“

„To by ses možná chovala rozumněji,“ ozval se odněkud zdola mrzutý hlas. Lotka polekaně nadskočila. „Tak jsme zpátky, co, Tome? Nenapsal jsi ani řádku. Ani hloupou pohlednici. Ty jsi ale nevychovanec.“

Horác, africký šedý papoušek, jen zřídkakdy opouštěl své bidýlko ve výloze, dnes se ale zjevně rozhodl udělat výjimku. Neohrabaně vzlétl – byl starý a měl ztuhlá křídla – a vyhrabal se na židli a potom na stůl vedle Sofinky. Ta jeho směrem povýšeně mrskla fousky, ale na víc si netroufla. Všechna zvířata v obchodě se Horáce tak trochu bála – žil tu odjakživa, a přesto působil podivně cize. Jako jediný směl mluvit na zákazníky, i když to nebyli kouzelníci, ale obyčejní lidé, kteří si přišli pro psí suchary nebo podestýlku pro křečky. Obvykle se držel dětských říkanek a sprosťáren, ale občas prohodil něco moudrého a s šibalskou jiskrou v žlutých očích si vychutnával, jak je vyvedl z míry.

Teď své žluté oči posměšně upíral na Sofinku. „Copak, nějaká kočka ti ukousla jazyk?“ pozlobil ji a Sofinka znechuceně zasyčela. Kočky nenáviděla, a přitom musela snášet kruté mučení smečky černých koťat, která žila v zadní místnosti obchodu.

„Milý jako obvykle, starý Ohnivče,“ zamumlal Lotčin tatínek a láskyplně přejel dlaní po Horácově šedém peří.

Všichni zalapali po dechu. Horác mu neuklovl prsty a táta jako by ho znal, i když mu říkal jiným jménem.

„Takže ty ho poznáváš?“ zeptal se strejda Josef, zatímco Horác na stole se pod doteky starého přítele kroutil blahem.

Táta zamrkal a podíval se na Horáce, jako by ho přece jen klovl. „Ano. Ano, poznávám. Vzpomínám si na tebe. Znám tě.“ Usmál se a úlevně si vydechl. „Pamatuju si tě…“

Lotka se bezmocně podívala na papouška, který švihal červeným ocasním peřím a pozoroval své publikum. Pak jí pohlédl do očí, zamával křídly a elegantně se snesl na její rameno. Jemně ji ďobl do ucha. Lotka ztuhla. Horác ještě nikdy nic podobného neudělal a ona si nebyla jistá, jak dobře mu poslední dobou slouží zrak. Bála se, že kdyby se pohnula, mohl by jí utrhnout ucho, aniž by chtěl. Nebo by aspoň tvrdil, že nechtěl…

„Odvahu, holčičko,“ zamumlal jí do ucha. „Uvědom si, že mě znal patnáct let. Tebe jen dva roky. Nic to neznamená, postaráme si, aby si vzpomněl i na všechno ostatní.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magická zvířata – Ptačí triky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.