Papírové panenky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.dominoknihy.cz

www.albatrosmedia.cz

Emma Pullar

Papírové panenky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Když jsem hledala místo, kde bych se mohla ukrýt před hrůznou realitou tohoto světa, zjistila jsem, že ten nejlepší úkryt nacházím uvnitř příběhů.“ – Beatrice Summersová

Tuto knihu věnuji všem, kteří bojují, nebo kdy bojovali s duševní nemocí. Duševní nemocí trpím po celý svůj život. Od deprese a úzkosti až k obsesivně kompulzivní poruše osobnosti, premenstruační dysforické poruše a posttraumatické stresové poruše.

V současnosti se cítím dobře, ale čas od času se s tím stále potýkám. Jsem si jistá, že možnost psát každý den je důvodem, proč funguji mnohem lépe než kdy předtím.

Psaní je mým lékem; bez něj má mysl nedokáže fungovat.

Pokud trpíte duševní poruchou, zkuste se ponořit do své tvořivosti. Pomáhá to.

Vrah

Ležíš na zádech, nohy máš roztažené, jeho ruce jsou ve tvých kalhotkách. Nehýbeš se. Přijímáš, co ti dělá.

„Tobě se to líbí, že?“

Přikývneš a předstíráš, že se ti to líbí. Ale tobě se to nelíbí. Nikdy se ti to nelíbilo. Zazvoní zvonek u dveří. Podíváte se na sebe. V jeho pohledu se zračí znepokojení, ve tvém úleva. Otře si prsty do tepláků, na kterých jsou skvrny od kávy. Zvonek se opět rozezní. Za dveřmi je slyšet křik, ale slovům není rozumět. S velkými obtížemi se zvedá na nohy.

„Zůstaň zticha. Zbavím se jich.“ Jeho nechutná ústa se zašklebí a odhalí řadu křivých žlutých zubů. Prstem ukáže na konferenční stolek. „Koupil jsem ti novou knížku. Koukni se.“

Usměješ se a přikývneš, zatímco on se vypotácí z obývacího pokoje. Když je pryč, sklouzneš z gauče. Letní šaty se vysunou nahoru. Po kolenou dolezeš k nízkému kulatému stolku a sáhneš pod skleněnou desku. Nová kniha leží vedle kupky těch starších a na druhé straně je průhledná plastová krabička s tvými panenkami a vystřiženými papírovými šatičkami. Na víku leží nůžky.

Nová knížka je o princeznách. Otevíráš ji a rychle jí listuješ. Obdivuješ všechny krásné šaty a roucha, které ty nikdy mít nebudeš. Princezny nemusejí dělat to co ty. Přiložíš si knížku k obličeji a nasaješ vůni nového tisku. Přeješ si, aby sis mohla vzít své knížky domů, ale to ti nikdy nedovolí. Dáš si nohy do kříže a náhodou vrazíš kolenem do hromádky sešitů. Tenké výtisky se sesunou a rozletí se po podlaze. Jeden dorazí dál než ostatní a upoutá tvou pozornost.

Hadrové panenky na přebalu sešitu se na tebe smějí. Jsou šťastné. Mluví na tebe. Chová se k tobě jako k hadrové panence. Vodí tě za ruku, sundává ti šaty, hraje si s tebou. Zavíráš oči, ale doléhají na tebe drsné vzpomínky. Mysli na něco jiného. Znovu prolétneš novou knížku a objevíš Popelku v kalhotkách a košilce. Kolem ní jsou rozesety její oblečky – krásné roucho, hadrové šatičky, skleněné střevíčky, kabelka, čelenka, závoj – a vysavač? Vzpomínka, kterou ses snažila potlačit, tě bodne jako trn. I vysavač by odvedl lepší práci! Křičel. Pak sroloval sešit s hadrovými panenkami a bušil jím do tebe tak dlouho, dokud jsi to nezačala dělat tak, jak chtěl. Ten zápach ti zvedal žaludek. Nenávidělas strkat si ho do pusy. Zachvěje se ti dolní ret. Bereš do ruky nůžky, které leží na plastové krabičce, přitáhneš si sešit s hadrovými panenkami a zabodneš nůžky do obličeje jedné z nich. Pak bodáš znovu a znovu, až je obličej s růžovými tvářičkami plný děr.

Dveře do obývacího pokoje se otevřou. Poskočíš leknutím. Nůžky ti vypadnou z ruky a klepnou o světlou laminátovou podlahu. Mezi dveřmi se objeví jeho hlava kulatá jako meloun.

„Byla to jen Vera odvedle,“ usměje se. „Chtěla hrnek mléka. Trochu jsem jí dal. Později jí zanesu víc.“ Mluví s tebou, jako bys byla jeho manželka. Jako bys tu nebyla proti své vůli. Jako by tě nevydíral. Jak jen může být tak laskavý k té staré paní odvedle a tobě dělat tak hrozné věci? „Ukliď si to, princezno. Zajdu mezitím pro krabici.“

Stáhne se ti žaludek. Jeho hlava mizí za dveřmi. Jde pro „hračky“. Ty, kterýma ti zase bude ubližovat. Podíváš se na červené skvrny na své dlani. Na té, kterou jsi pevně svírala nůžky. Pohledem zabloudíš zpátky k Popelce. I ona byla otrokem; ne sexuálním otrokem, ale nutili ji uklízet dům a ti, kteří měli být její rodinou, se k ní chovali moc ošklivě. Princeznou se stala s pomocí své víly kmotřičky, ale ty takový luxus nemáš. Ty se budeš muset zachránit sama. Vždycky tě oslovuje „princezno“. Možná by sis tu sílu měla vzít zpět, věrná tomu jménu, jak by řekla tvá kamarádka Jess, když jí lidé nadávají do kurev. Podíváš se na vysavač vedle Popelky a pak na ten, který leží na podlaze za tebou.

Nervózně si pohráváš s vlasy a pak bereš do ruky kovovou trubici. V malé místnosti je horko, ale i přes vysokou teplotu se třeseš, jako by tu bylo pod nulou. Přitáhneš vysavač ke dveřím. Jeho kolečka rachotí po nerovné podlaze. Pevně uchopíš trubici oběma rukama a zvedneš ji do výšky. Čekáš. Srdce ti divoce bije a tváře hoří, jako by byly v jednom ohni. Jeho těžké kroky duní po podlaze. Blíží se chodbou, jsou čím dál hlasitější. Dveře se třesou v pantech. Slyšíš svůj zrychlený dech.

Dveře se s vrznutím otevírají. Překračuje práh. Váháš. Cítíš, jak se ti do očí derou slzy. Zavíráš oči a kovová tyč se dává do pohybu. Prásk! Tyč ho udeří přímo do zátylku holé hlavy. Ten zmetek padá k zemi. Pouští krabici a nechutné hračky se rozkutálejí po omšelé laminátové podlaze. Je na kolenou, křičí a chytá se za hlavu. Prásk! Dáváš mu další ránu. Trošku při tom vyjekneš. Zmetek padá na bok a je v bezvědomí.

Použiješ šňůry, které sám přinesl, a pevně mu svážeš ruce za zády – trojitý uzel. Je těžký, bojuješ s jeho bezvládným tělem. Použiješ veškerou sílu a opřeš ho o rozpraskaný kožený gauč. Ruce se ti třesou, celá se chvěješ. Nemůžeš uvěřit tomu, cos udělala. Díváš se na toho, kdo tě zneužívá, na tu velkou hroudu tuku. A najednou, jako by v tobě cvaknul vypínač, chvění ustává. Usmíváš se. Vnímáš, jak ti těžknou víčka, pocit klidu tě zahaluje jako teplá přikrývka. Teď je řada na něm.

Dřepneš si k němu a poplácáš ho po obnaženém tlustém břiše. Kdyby byl ženou, mohla bys přísahat, že uvnitř nosí dítě. Bereš do ruky nůžky. Naplno je rozevřeš a jednou rukou opatrně uchopíš ručku a jedno ostří. Druhým ostřím silně zatlačíš do jeho kůže. Objeví se krev. S křikem se probouzí.

„Dost! Dost!“

Pohled na jeho krev tě uklidňuje. Odplavuje bolest. Je to, jako když pukáš bublinkovou fólii. Tak naplňující. Broukáš si, zatímco on křičí. Zpíváš si, když žadoní.

„Vezmi nůž a řízni ho, pak trochu soli do toho.“

Když vezmeš do ruky sůl, která zůstala na konferenčním stolku po jeho včerejší večeři a nasypeš zrníčka do otevřené rány v jeho břiše, zakřičí bolestí. Pak je hezky vetřeš dovnitř.

„Dost! Přestaň! Proč to děláš?“

„Vždycky jsi vybíral, na co si budeme hrát, ty. Teď je řada na mě.“ Používáš dětský hlásek. Říkají, že vypadáš na míň než na dvanáct; „děťátko“ – tak ti říkají tví pěstouni. On tě přesvědčoval, že to nesmíš nikomu říct. Nikdo by ti prý nevěřil. Říká ti špinavá malá šlapko, a že by tě pěstouni vyhodili, kdyby se dozvěděli, co děláš. Ale ty žádná šlapka nejsi a on teď za to, co udělal, zaplatí.

„Prosím. Donesu ti další knížky. Lepší!“

Chceš ty knížky, ale ne jako úplatek za to, co ti dělá. Vtlačíš prsty do rány; mlátí sebou jako velryba vyvržená na souši, a když krví maluješ kytičku kolem jeho chlupatého pupíku, kňučí jako štěně.

„Když jsi byl ty ve mně, tak tě to bavilo, ale teď jsem já uvnitř tebe…“ Znovu zaboříš prsty do rány, ještě hlouběji, a on řve bolestí. „Ty si nechceš hrát?“ Musí přestat křičet. Bereš do ruky hedvábný šátek z převržené krabice a nakloníš hlavu na stranu. Uchem se téměř dotýkáš ramene. „Ale musíme se přece střídat. Teď je řada na mně.“

Stiskneš mu nos plný malých černých teček. Jeho rudý obličej vypadá jako velký červený balónek, který brzy praskne. Otevře nesouměrná ústa a ty mu do nich silou vecpeš zmuchlaný šátek. Sladce se usměješ. Snaží se mluvit s plnou pusou, stejně jako ses o to pokusila ty, když jsi mu chtěla říct, že nechceš, aby to dělal. Tenkrát tě neposlouchal a ty nebudeš poslouchat teď. Zvuk, který se tvému „pěstounskému strýčkovi“ podaří s pusou ucpanou šátkem vyloudit, se podobá hrošímu zívání. Zavřeš nůžky a vrazíš je do rány. Objeví se další krev a on sebou trhne. Odložíš nůžky potřísněné krví na podlahu a znovu strčíš své posolené prsty do rány. Opět trochu hlouběji. Je to teplé a vlhké.

Šátek odvádí dobrou práci. Tlumí křik toho velkého chlapa. Z koutků jeho vyděšených očí stékají slzy. Vytáhneš prsty z rány, jemně si je přiložíš ke rtům a políbíš konečky. Chuť soli a krve ti projede celým tělem. Ten velký zmetek opět ztratí vědomí. Položíš krvavou ruku na sbírku knížek s papírovými panenkami, kterými tě uplácel dřív, než jsi tušila, co uplácení vůbec znamená. Bereš do ruky sešit s hadrovými panenkami, který jsi rozpíchala nůžkami, a ten s princeznami. Porovnáváš je. Ty jsi princezna. On není nic než starý špinavý hadr a už se tě nikdy ani nedotkne. Už se nikdy nikoho nedotkne – o to se postaráš. Muži by se nikdy neměli dotýkat malých děvčátek, ale oni to dělají, protože tu není nikdo, kdo by je zastavil.

Ty je zastavíš.

Kapitola první

Mim z Trafalgaru

V brzkých ranních hodinách, kdy ještě bývá tma, měl Londýn takovou zasněnou atmosféru. Viktoriánské budovy se tiše koupaly v tajemném pološeru. Černé taxíky stály zaparkovány v řadě za sebou, jejich oranžové nápisy svítily do tmy a siluety bez tváře sedící na místě pro řidiče vzbuzovaly dojem, jako by zlí duchové končili svou noční službu. Takhle brzo byly ulice téměř liduprázdné a zvuk motorů se ozýval jen sporadicky. Na silnicích se střídalo jen pár nočních linek červených double-deckerů. Jedinou konstantou byly zurčící fontány na Trafalgarském náměstí. Kromě nich tu jen pár ozdobných pouličních lamp vrhalo měkké světlo na třpytivou hladinu vody ve fontánách. A ačkoliv bylo náměstí téměř opuštěné, na rozdíl od zlověstného ticha panujícího na hřbitově plném prastarých hrobů, vyzařovaly ztemnělé ulice a staré domy v centrálním Londýně neuvěřitelný klid.

Jakmile se slunce vyhouplo nad obzor, změnilo se tiché příšeří Trafalgarského náměstí v místo zaplněné zvuky klaksonů a spěchajících kroků. Lidé dojíždějící za prací se vyrojili z nádraží jako mravenci z velkého mraveniště. Mike se zahleděl na nebe. Rameny si prorážel cestu davem, dřevěnou krabici se svými rekvizitami pevně přitisknutou na prsa. Načechrané šedivé mraky a chladný vítr dodával tomuto říjnovému ránu pocit, jako by už byla zima. Ačkoliv to vypadalo, že bude pršet, doufal, že dnes přijde na náměstí hodně lidí. Potřeboval peníze. Minulý měsíc neměl dost na nájem, a i když jeho spolubydlící měly pro jeho situaci pochopení, nechtěl riskovat, že by mohl ten neuvěřitelně levný podnájem ztratit – v centru města to byla naprostá rarita. Představa, že by byl zcela bez peněz a že by musel žít jen z ruky do huby, ho naprosto děsila.

Kolem něj se vlnily kabáty lidí spěchajících do nudných zaměstnání někde v kanceláři. Někteří se objevovali ve dveřích, v ruce kelímek kávy a složené noviny pod paží. Ti zřejmě strávili noc v kanceláři, a kdo by jim to mohl vyčítat? Trh s podnájmy v Londýně se vymknul kontrole. Rodilí Londýňané budou za pár desítek let na vymření. Někdo by je měl dát na seznam ohrožených druhů.

Mike zíral na chladné šedé budovy a představoval si, co se uvnitř nich asi odehrává. V jeho hlavě byly městské kanceláře něco jako sršní hnízda. Zaměstnanci bzučeli u svých stolů připraveni kohokoliv bodnout. Napadlo někdy kohokoliv z nich, že by přišel o střechu nad hlavou? Nee. Jsou příliš zaneprázdnění těmi zlodějinami. Bankéři byli nejhorší z nich: tlupa loupeživých a plundrujících pirátů. Mike nikdy bankám nevěřil; odmítl je používat. Jediné, co se na pirátech za ty roky změnilo, byla jejich uniforma. Namísto velké zlaté náušnice, háku místo ruky a dřevěné nohy teď nosili obleky, kravaty a velké deštníky. V dobách, kdy brázdili oceány, byl oblíbeným mazlíčkem papoušek – vidím dublon, Polly chce dobrotku. Nyní byl v kurzu vládní úředník – vytiskni víc peněz, Polly chce úplateček.

Kromě zaměstnanců se londýnské ulice plnily turisty a žebráky. Zrovna včera nějaký vymazaný debil řekl, že to, čím si Mike vydělává, je žebrání. To teda není. Sedět na zemi s cedulkou: Hladový a bez domova není totéž jako vystupovat za peníze. Mike nosil svůj černobílý kostým inspirovaný Pierrotem s hrdostí. V tuto chvíli bylo jeho pódiem tohle náměstí, ale jednoho dne bude vystupovat ve West Endu před řádným publikem – a bez pochyby v hlavní roli. Jeho jméno bude zářit jasnými písmeny. Mike byl stejně důležitý jako kdokoliv jiný v divadelním byznysu. Nový den, nové skvělé představení pro mé obdivovatele.

Jeho místo před vysokými kamennými pilíři Národní galerie mělo dokonale vyvážený poměr světla a stínu. Vydobyl si ho už před lety. Byl nejoblíbenější ze všech místních postav, nejoriginálnější a nejtalentovanější. Každý věděl, kde je k vidění ten skvělý Pierrot. Ale dnes mu v cestě ležela cizí krabice. Mike se zahleděl na chlupatý zadek tlusťocha v lykře, který mu ukradl jeho místo. Ten kašpar nacpaný v lesklých legínách se otočil, a když zahlédl naštvaný pohled bledého mima, položil si jednu masitou ruku na logo batmana na svém kostýmu a druhou zdvihl v omluvném gestu.

„Promiňte, vaše výsosti…“ Netopýří tlusťoch měl chraplavý hlas, jako by kouřil padesát cigaret denně. Dnes ale zněl hůř než obvykle. Vydával drsné, klokotavé zvuky, jako by v jeho krku bydlela rodina skřítků s nudlí u nosu. Falešný superhrdina dorazil dříve, než u něj bývalo zvykem. Zřejmě byla zavřená pekárna. Ještě pár zákusků a koblih a tlusťochův chatrný kostým praskne ve švech.

Mike se zatvářil nadřazeně. „Jsem rád, že víš, kde je tvé místo, vidláku.“

Mikeovy drzé poznámky Batovi nikdy nevadily. Většinou je ignoroval a dnešek nebyl výjimkou.

„Když jsi včera odešel…“ Muž odsunul svou plastovou krabici, v níž byl nacpaný jeho plášť do deště, netopýří rukavice a maska, Mikeovi z cesty. „…Postavila se na tvé místo krásná dáma. Myslel jsem si, když ti nevadilo, že tu je ‒ že sis našel nějaké lepší místo… třeba West End?“

Ušklíbl se a rozkašlal, až se zajíkal. To mu patří. Dělat si ze mě srandu… Na Mikeově tváři se rozhostil zlomyslný úsměv, ale když toho netopýřího tlusťocha ve středním věku záchvat kašle přešel, jeho úsměv povadl. Mike mávnul rukou a nařasená látka na jeho zápěstí se zatřepotala.

„Nevím, o čem to mluvíš.“

Když si uvědomil, že se jednou rukou pustil své bedýnky, rychle ji znovu pevně objal. Nesnášel společenskou konverzaci a nudná témata, stejně jako nesnášel, když se mu někdo vysmíval. Měl raději ticho, než aby jen tak zbůhdarma plácal do větru. Proto si vybral roli mima.

Bat pokrčil svými mohutnými shrbenými rameny. „Se mnou se zřejmě nepodělíš, protože já nejsem žádná krásná dáma.“

„Mě ženy nezajímají.“ Mike obrátil oči v sloup. Copak ten idiot opravdu neodhadl jeho sexuální orientaci?

„Krásné zlaté vlasy. Řeknu ti, kdybych nebyl ženatý…“ Batův pichlavý pohled se zamlžil. Mike s bouchnutím odložil krabici s rekvizitami na zem. Ta rána vytrhla Bata ze zamyšlení. „Natočil jsem ji. Chceš to vidět?“

Mike pocítil známý vnitřní souboj se svým narcistním já. Chtěl ji vidět, ale nechtěl, aby mu ji ukazoval zrovna ten tlusťoch.

„Já už ji stejně asi znám.“ Mike si založil ruce na prsou a pozvedl drobný nosík.

„Jak chceš.“

Tlusťoch se otočil a zasunul si mobilní telefon do kožené ledvinky, kterou měl upevněnou kolem pasu a otočenou na záda. Ledvinky byly ohyzdným doplňkem z osmdesátých a devadesátých let. Jednu měl i Mikeův starší bratranec. Žil v Americe a říkal jí „prcina“. Mike si vzpomněl, jak mu ten název připadal nechutný. Později zjistil, že Američané to slovo pro ženské pohlavní orgány nepoužívají. Zdálo se to být až k neuvěření, že se ledvinky stále prodávají a že existují lidé, kteří si je koupí. Proč je rovnou všechny nespálili spolu s šusťákovými soupravami a neonově zbarvenými tričky?

Mike se posunul o kousek blíž, až mezi ním a Batem bylo jen pár desítek centimetrů. Dál už k tomu čtyřiceti-a-něco-letému ubožákovi nebyl ochoten jít. Nejen že o sebe naprosto přestal dbát, ale také si zavřel zadní vrátka tak, že nebylo návratu. Kostým Jabby Hutta by pro něj byl lepší volbou. Mohl by se postavit vedle slizkého Yody.

Mike poplácal Jabbu Batmana po masitých zádech. „Možná bys mi to měl ukázat, jestli to není někdo z mých přátel z Blissu.“

Věděl, že tím udělá na Bata dojem. Bliss byl místní noční klub v Soho. Exkluzivní místo jen pro VIP. Nikdy nikomu neřekl, jak se stal jeho členem. Ani neměl v úmyslu nikomu vyprávět, jak se sladkými slovíčky vetřel do přízně urostlého vyhazovače, a když měl pak po šichtě, zašel s tím šťavnatým svalovcem bez mozku do zadní uličky a výměnou za uvedení v seznamu hostů mu ho pěkně vykouřil. A stejně jako neznal jméno toho vyhazovače před tím, ani poté, co mu ho vykouřil, nevěděl, jak se jmenuje ten robustní superhrdina, vedle něhož už dva roky pracuje. A i když mu na jeho společnosti vůbec nezáleželo, chtěl na něj udělat dojem. Dělat dojem totiž Mikea bavilo ze všeho nejvíc. Bylo úplně jedno, o koho šlo. Svým uměním felace udělal dojem na vyhazovače v Blissu a teď by svými kontakty s krásnými lidmi rád udělal dojem na tu netopýří kouli.

„Je to někde tady.“ Bat projížděl prstem přes displej mobilu rychleji, než Mike mizel z Tinderu. „Promiň. Moje nejstarší je na vysoké a chce, abych jí posílal fotky našeho psa. Musím je promazat… á, tady je ta blonďatá krasavice.“

Otočil displej k Mikeovi. Mike se natáhl o kousek blíž. Prohlížel si video s dlouhonohou blondýnou vykračující si přes zaplněné náměstí. Vlasy měla natočené ve stylu Shirley Temple a v nich karmínovou stuhu. Zářivé lokny jí poskakovaly v rytmu chůze. Ta žena vypadala na necelých třicet. Byla štíhlá a na sobě měla lesklé, pudrově modré panenkovské šaty, bílé punčochy a červené střevíčky. Okouzlující Dorotka z Čaroděje ze země Oz, napadlo Mikea. Jemný obličej měla nabílený stejně jako on, ale místo slzy pod okem měla na tvářích namalovaná růžová kolečka. Umělé řasy byly téměř tak dlouhé, jako nosily drag queens, a rudě nalíčené rty měla neustále mírně našpulené. Byla úžasná a moc dobře to věděla. Umělecké dílo. Jak přicházela na Mikeovo místo, lidé se za ní otáčeli. Video se zastavilo a uprostřed displeje se na zamrzlém obrázku té princezny objevil trojúhelníkový symbol pro přehrání.

„No tak,“ Bat šťouchnul tlustým prstem Mikea do žeber. „Kdo je to?“

Mike ucuknul před dotěrným dotekem. Klekl si a vytáhnul z bedýnky černý šátek a zlatou misku. Pečlivě ji umístil před sebe, aby mu do ní mohli jeho fanoušci házet peníze. Pak zavřel dřevěné víko a obrátil bedýnku vzhůru nohama.

„No, je to má blízká přítelkyně,“ zalhal.

„Vážně?“ Bat se podezíravě zamračil.

Mike přehodil černý šátek přes své improvizované podium a vznešeně vystoupil na převrácenou krabici, jako když královna stoupá ke trůnu.

„Jo, jo, skoro jsem na to zapomněl. Před pár týdny jsem nabídl svoje místo několika vyvoleným… Můžou ho využívat, když tu nejsem. Jsem rád, že tu nabídku přijala.“

Chabým úsměvem se pokusil překrýt závist, která v něm začala narůstat. Doufal, že ta falešná Dorotka, která mu ukradla místo, když měl po práci, mu neukradne taky jeho fanoušky, jeho světlo ramp. Mike si všimnul, že je tu dnes málo turistů. Možná to bylo počasím, nebo zpožděním vlaků – anebo za to mohla ona. Možná že lidé čekají a přijdou později, aby viděli ji.

„A jak se teda jmenuje?“ Bat pozvedl své prošedivělé obočí.

„Do toho ti vůbec nic není.“ Mike přimhouřil oči. „Stejně by s takovým ubožákem, jako jsi ty, nikdy nepromluvila ani slovo. Hlavně až se dozví, že jsi ji natáčel… ty úchyle.“

Bat se zachmuřil, schoval telefon do ledvinky na zádech, nasadil si omšelou umělohmotnou masku Batmana a zaujal pózu superhrdiny. Mike se zhluboka nadechl a hlasitě vydechl. Spustil bradu k hrudníku a široké okruží ho pošimralo pod nosem.

„Představení začíná,“ zamumlal do nařasené látky.

Kapitola druhá

Novinářka s epilepsií

Kerri proklouzla dveřmi do hlavní kanceláře v sídle Trafalgar Times. Doufala, že šéfredaktorka nebude na place. Šéfová ze své kanceláře vycházela jen zřídka, ale Kerri by se nedivila, kdyby tomu tak bylo zrovna dnes. Mladá novinářka nakrčila nos. V nudné obdélníkové místnosti se vznášelo aroma dressingu do salátu Caesar a sendvičů s vejci a majonézou, které se někdo pokusil přebít vanilkovým deodorantem. Kerri prolétla pohledem po pracovních stolech. Vzduch byl čistý. Procházela kolem řady monitorů a obrovskou taškou zavěšenou přes rameno srážela rámečky s fotografiemi a další drobnosti umístěné na stolech.

Očima sledovala dveře v zadní části místnosti – dveře do kanceláře její šéfové. Při představě, že se otevírají a ten pronikavý hlas volá její jméno, se jí rozbušilo srdce. Snažila se být nenápadná, ale nadělala více rámusu, než kdyby šla normálně. Byla jako pomalu se pohybující tornádo. Když se otočila, aby posbírala věci, které shodila z jednoho stolu, srazila ty ze stolu za sebou. Většina stolů byla prázdná, ale ti, kdo neměli čas jít na oběd, se choulili nad klávesnicemi a rychlostí světla do nich něco ťukali. Termíny se krátily a nikdo z kolegů se na ni ani nepodíval.

„Jdeš pozdě, holka.“

Kerri ztuhla. Bušící srdce jí naráželo do žeber. Dlaní se dotkla volánků na přední straně blůzky a vydechla.

„Ježíši, Donno!“

Donna, energická Američanka, která žila v Londýně po většinu svého života, ale přesto si dokázala udržet svůj veselý kalifornský přízvuk, vrhla na Kerri pohled zklamané „paní ředitelky“. Kerri to připomnělo den, kdy ji načapali, jak se vkrádá do třídy poté, co se ulila z první hodiny. Přepadla ji vlna nostalgie. Donna byla zhruba ve stejném věku jako její tehdejší paní ředitelka, ale typově se od té maloměšťačky s perlami kolem krku naprosto lišila. Seděla zády opřená o Kerriin stůl, měla na sobě značkový růžovo-zlatý saténový overal s hlubokým výstřihem a kolem hlavy ladící šátek. Její dokonale rovné černé vlasy po ramena se sametově leskly, jako by právě vystoupila z reklamy na šampon. Kerri vždy udivovalo, jak je dokázala mít tak rovné. Neznala nikoho, kdo by měl tak perfektní vlasy. Američané jsou blázni do různých zkrášlovacích výrobků, což se odráželo i v Donnině oslnivě bílém a dokonale rovném chrupu.

Pravé, do tenka vytrhané obočí měla povytažené, v jedné ruce držela kelímek s kávou a druhou si opřela o oblý bok. Plné rty, namalované tmavě fialovou rtěnkou, měla mírně našpulené, jako by se chystala uštědřit Kerri lekci. Kerri sklopila zrak jako zlobivé dítě a zůstala jím viset na otisku Donniny rtěnky na bílém víčku kelímku s kávou.

Donna rozhořčeně mlaskla. „Nemůžu to dělat donekonečna.“

Kerri si shodila obrovskou tašku z ramene a odložila ji na stůl. „Já vím, promiň…“

„Promiň? Kryla jsem ti zadek skoro čtyři hodiny! Namluvila jsem její výsosti, že máš něco urgentního. Proč jsi nezavolala?“

„Měla jsem záchvat.“

„Už zase! Tohle není normální, zlato.“

„Myslím, že mi ty prášky moc nezabírají.“

Donna si lokla kávy a ukázala prstem na Kerrino čelo.

„To musí bolet; možná bys měla začít nosit helmu.“

Kerri se nahnula a pohlédla do zrcadla visícího na zdi za Donnou. Než odešla z domu, stáhla si své krátké vlasy do rozcuchaného copánku na vrcholku hlavy a make-upu nevěnovala moc pozornosti. Teď viděla, že její jemná světlá pleť je pokrytá naoranžovělými skvrnami a ona tak připomíná nějakou přihlouplou barbínu, která to přehnala se samoopalovacím krémem, a když si nanášela rtěnku, byla opilá. Kerri si otřela rty a přesunula třpytivý červený lesk na hřbet ruky. Ale místo aby tomu pomohla, vypadala teď spíše jako opilá barbína, která se ocucávala s půlkou hospody.

„Já teda vypadám!“

Pustila se do vrabčího hnízda na hlavě, zatímco Donna na ni mlčky zírala.

„Na make-upu zas tolik nesejde, ale z čeho máš tu obrovskou modřinu?“

Kerriin pohled se přesunul k čelu a opravdu, na pravé straně blízko linie vlasů se rýsovala velká fialová skvrna.

„Sakra!“ Dotkla se jí a zkřivila tvář. „Probrala jsem se ve sprše. Asi jsem se praštila do hlavy.“

Jakmile tu modřinu uviděla, začalo to v ní tepat.

„Neměla bys bydlet sama. Nenapadlo tě, že by ses nastěhovala k Markovi?“

Donna položila svou kávou zahřátou dlaň Kerri na rameno, zlatě nalakované nehty se dotkly novinářčiny červené blůzy. Ty barvy Kerri připomněly Vánoce a jak rychle se blíží. Říjen. Mrk. Štědrý den. Poklepala Donnu po ruce.

„Nejsem sama. Bea a Mike toho sice mají hodně, ale když potřebuju, můžu se na ně kdykoliv obrátit.“

„Bea a Mike?“ ušklíbla se Donna. „Mike je podivín, který je sotva schopen postarat se sám o sebe, a Beatrice je naprostý poustevník. Říkalas, že vůbec nevychází ze svého pokoje.“

„Je spisovatelka. Žádný poustevník.“ Donna obrátila oči v sloup, jako by chtěla říct „to je totéž“. „Stejně nejsem na společné bydlení s Markem připravená.“

Kerri se zadívala na rámeček s Markovou fotografií postavený na jejím stole hned vedle monitoru počítače. Na rameni mu spočívala Tula, perská kočka, která své jméno získala tím, že se jako malé koťátko k Markovi neustále vášnivě tulila. Byla bílá a hebká, a když ležela schoulená do klubíčka, vypadala jako kopeček nadýchané bramborové kaše. Mark nebyl krasavec v tradičním slova smyslu, ale to pro Kerri nebylo důležité. Randila s několika krasavci a vždycky to dopadlo katastrofálně. Laskavý pohled a vřelý úsměv, to bylo vše, co potřebovala. Byla s ním legrace a měl rád zvířata, stejně jako ona. Měl práci a byt v hezké části města. Co víc si může děvče přát? Hodně jí na něm záleželo, ale na tak velký krok nebyla připravená. Chodí spolu teprve šest měsíců a on už má za sebou jeden rozvod.

Donna dopila posledních pár loků kávy a odhodila papírový kelímek do malého kulatého koše pod Kerriiným stolem. „Nečekej moc dlouho. Nechceš přeci skončit jako já. Večírky, masáže, vzrušující sex s krásnými cizinci…“ Donna mrkla na Kerri. „…To by se ti nelíbilo.“

Kerri se usmála. Donna vedla vzrušující život, ale Kerri raději zůstávala doma zalezlá pod dekou s nějakou dobrou knížkou a šálkem horké čokolády. Její domácký způsob života ovlivňoval i boj s epilepsií a strach z toho, že by mohla dostat záchvat někde, kde by nemusela být v bezpečí. A ačkoliv to Donna nikdy nedávala najevo, Kerri věděla, že se i ta úžasná žena čas od času cítí sama.

Displej Kerriina mobilu se rozsvítil a oznámil novou zprávu. Pohlédla do světla vycházejícího z její rozevřené kabelky. Upoutaly ji hodiny na displeji; bylo už skoro půl jedné.

„Raději se pustím do práce, než se mi to nakupí.“ Vytáhla telefon z kabelky a zvažovala, zda se má na zprávu podívat. Bylo to oznámení ze sociálních sítí. Nepodstatné. Zastrčila mobil do kapsy a zašmátrala v tašce. „Můžeš mi prosím půjčit nějaký make-up?“

„Holka, ty ses musela uhodit opravdu hodně.“ Donna jemně chytila Kerri za hlavu a otočila ji zpátky k zrcadlu. „Chceš být oranžová? Fajn. Ale nemůžeš být přeci černá.“

Kerri se chabě pousmála. „Promiň, nějak mi to nemyslí.“

„Ti bílí Britové si neustále opalují svou bledou pleť, aby se k takovému krásnému odstínu alespoň přiblížili. Je to smutné.“

Kerriin úsměv zesílil. Vzpomněla si na období z konce puberty, kdy spolu s kamarádkami trávily dny v soláriu nebo si stříkaly nohy samoopalovacím sprejem, až vypadaly jako připálené klobásky. Donna se zašklebila a zamrkala dlouhými řasami jako ta nejnevinnější modelka. Kerri očekávala, že bude ve svých pětapadesáti prudérní a usedlá, ale ve skutečnosti se Donna chovala spíše jako třicetiletá, zatímco její chování bylo spíše takové, jaké se očekává od ženy středního věku.

Donna si z ní často utahovala a vtipkovala, že v hlavě je Kerri starou ženskou, ale zároveň je nemotorná a pošetilá jako školačka. Taky byla dost ostrá, když došlo na politiku. Odvážně čelila každému rasově laděnému útoku, zejména pokud si musela ustát svůj názor v převážně bílé středostavovské společnosti, kde v očích každého přítomného zářila jiskra jasných privilegií. Jejich články vždy podléhaly dvojí kontrole, zda náhodou neobsahují nějakou rasistickou narážku, a Kerri se snažila dělat maximum, aby k tomu nepřispívala. Přesto Donna nikdy nedovolila, aby předsudky změnily její srdce v kámen. To, čím si prošla (a Kerri věděla jen o několika věcech), by zlomilo i toho nejodolnějšího ducha, ale tahle vedoucí redaktorka si razila cestu životem přes překážky s rozzářeným pohledem a úsměvem trvale usazeným na tváři. Kerri si jí velmi vážila. Při pohledu na svůj odraz v zrcadle si povzdychla.

„Vypadám jako napůl oloupaný pomeranč.“

„Není to tak hrozné, miláčku.“ Donna ustoupila do uličky. „Nicméně její výsost s tebou chce mluvit.“ Vedoucí redaktorka pomalu odcházela ke svému stolu a přes rameno ještě dodala: „Buď opatrná, nemá dobrou náladu. Dnes ráno v kantýně prošla kolem mísy s ovocem, a já bych dala krk za to, že jablka i pomeranče začaly okamžitě hnít.“

„Skvělé.“ Kerri si začala horečně kroužit konečky prstů po obličeji a snažila se rozmazat oranžové fleky do jednolité vrstvy.

„Ahoj, Kerri.“

Přestala si třít tváře. Za jejím ramenem se v zrcadle objevil Spencerův odraz. Necelý metr šedesát, s lasičím ksichtíkem, stál za ní přesně na takovém místě, že to vypadalo, jako by si ji bral zezadu. Ale dal si pozor, aby nebyl příliš blízko – nechtěl, aby ho někdo obvinil ze sexuálního obtěžování – ovšem i tak ten nesebejistý červ překračoval hranice, kdekoliv to bylo jen trochu možné. Kerri se otočila a z ostré vůně vycházející ze Spencerova obleku se jí udělalo nevolno. Zakašlala do dlaní. Co dělal? Vykoupal se oblečený v kolínské z obchodu s levným zbožím?

„Co chceš, Spencere?“

Zakřenil se a jeho výrazný předkus vykouknul zpod napjatých popraskaných rtů, které měly problém ukrýt špatný chrup.

„Šéfová řekla Seanovi, aby mi předal tvou práci. Je to hotové.“

Oklepal si imaginární smítko z ramene, jako by byl nějaký superhrdina, když zvládl Kerriinu práci zároveň s tou svou.

Kerri se zamračila. „Doufám, že jsi nepodělal…“

Spencer pozdvihl ruce, jako by chtěl říct „jen prosím nestřílej“. „Uklidni se, lásko. Dostal jsem nové informace. Byly určeny pro tebe, tvé stávající…“ Tenhle prcek se nedokázal na nic dlouho soustředit. Těkal z místa na místo jako komár. „…To je ale obrovská taška. Co v ní máš?“

Spencer se zvědavě zahleděl do otevřené Kerriiny tašky. Rychle ji odstranila z dosahu jeho dotěrného pohledu, hodila si ji přes rameno a hrozivě na něj pohlédla.

„Do toho ti nic není.“

„Jasně, rozumím.“ Spencerovi se rozzářily oči. „Máš tam všechno, co potřebuješ k sexu na jednu noc – náhradní kalhotky a make-up. Prostě pro případ, že by se ti poštěstilo.“

Několikrát významně pozvedl obočí srostlé do jediné linie. Kerri se zachmuřila. To je ale idiot! Při té myšlence dostala nápad.

„Správně. Taky si nosím oboustranného robertka a lubrikant. Co kdybych narazila na nějakou prima kočku?“

„Ale, ale. Ty tajnůstkářko.“ Spencer se přiblížil ke Kerri a olíznul si rty. Ježíši. On vzal tu poznámku vážně.

„To byl jen fór, Spencere.“ Kerri ho poplácala po zádech. „Prostě nosím hodně zápisníků jako každý z nás.“

Jestli ta lasička zvládla udělat její práci, tak dnes žádné zápisníky potřebovat nebude. Kerri náhle přeběhl mráz po těle, jako by se jí dotýkalo tisíce drobných krysích nožiček. Tak proto ji chtěla šéfka vidět. Ten malý hajzlík jde po jejím místě!

„Vím, že to byl fór. Jen panna by mohla říct něco takového, aby mě svedla ze stopy.“ Opět několikrát pozdvihl obočí. Kerri se ušklíbla. Panna? Zasmála se, až z toho chrochtla, načež si rychle přikryla ústa dlaní, zaskočená hlasitostí toho prasečího zvuku, který vydala. „Já to dotáhnu daleko, holčičko.“ Spencer byl mladší než Kerri. Chtěl ji snad tím oslovením „holčičko“ ponížit? Drobnou rukou si projel nagelované vlasy a prsty se mu zasekly o zatuhlý pramen. Neobratně je násilím protáhl skrz, a jak se snažil potlačit bolest, kterou si tím způsobil, jeho lasičí obličej dostal výraz, jako by trpěl zácpou. „Mohla by ses toho ode mě hodně naučit. Možná ti pár triků předám.“

Pokusil se významně mrknout, ale moc se mu to nepovedlo a přimhouřil i druhé oko. Kerri se ušklíbla. Spencer měl takový ten typ úlisného obličeje a nechutné osobnosti, který by donutil vraždit i jeptišku. Kerri by neublížila ani mouše, ale právě teď měla silné nutkání chytit toho zmetka za hubený krk a svírat ho tak dlouho, až by v té odporné kreatuře nezbyla ani trošička vzduchu. Donna říkala, že je to parazit, kancelářská blecha krmící se na všech okolo. Ale pak si Kerri vzpomněla na lekci bdělé všímavosti. To poslední, co by chtěla, byl další záchvat způsobený přemírou stresu. Zatímco Spencer dál brebentil o sobě, ona se zaměřila na svůj dech. Pocítila vlnu klidu a usmála se. „Děkuji za nabídku, ale raději se učím od těch, kteří jsou na žebříčku trošku výš. Neber si to osobně. Zatím, Spenci.“

Spencer vydal mňoukavý zvuk a máchnul rukou imitující zaťaté kočičí drápky. „Dávej si bacha, holčičko. Už brzy mě budeš všemožně prosit, abych ti pomohl.“

Kerri si v duchu odfrkla. To je takový idiot. Vyrazila ke dveřím v zadní části kanceláře. Byly to dveře, jimiž nikdo neměl chuť procházet, protože pokud tak kdokoliv z běžných zaměstnanců učinil, následně si už jen odkráčel vyklidit pracovní stůl. Kerri nebyla na pracovním žebříčku úplně nejníž, avšak sdílela svou pozici s dalším novinářem, který byl zrovna na dovolené. Jestli si někdy postěžoval, že musel dodělávat práci za ni, tak si může jít rovnou sbalit fidlátka.

Kapitola třetí

Neúspěšná spisovatelka

Beatrice trpělivě čekala před vstupem do stanice St. Pancras, kde se měla potkat se svou agentkou. Slunce si v iritujících intervalech proráželo cestu skrz mraky. Příliš jasno. Nasadit sluneční brýle. Příliš temno. Sundat sluneční brýle. Nakonec se rozhodla nechat si je na očích. Ocitnout se v temnotě každých pár minut, kdy se slunce rozhodlo ukrýt za hradbu mraků, bylo lepší, než se nechat průběžně oslepovat jeho silnou září.

St. Pancras bylo mistrovské dílo viktoriánské gotické architektury a neustále zde proudily davy turistů i lidí dojíždějících za prací. Bea se se svou agentkou zatím osobně nesetkala a měla obavy, aby nevypadala nervózně, jako ta zoufale se tvářící čtyřicítka svírající značkovou kabelku naproti ní. Jak ona, tak ta žena, měly na sobě drahé oblečení. Žádná neměla kabát, ale Bea si v tašce nesla deštník. Podzimní počasí bylo vrtkavé. Právě v tuto chvíli bylo teplo a pofukoval příjemný větřík, ale později se klidně mohlo ochladit a mohl se spustit déšť. Bea si uhladila sako a smetla smítko z rukávu. Měla na sobě značkový kostým z druhé ruky od vnučky staré paní, která vlastnila budovu, v níž Bea bydlela. Ale komu na tom záleží? Teď ho na sobě měla Bea a to jí dodávalo pocit důležitosti. Nebo se tak alespoň tvářila.

Bea si pod tmavě modré sako vybrala bílou košili, zatímco ta druhá žena se snažila udělat dojem černým korzetem. Chybělo jí však potřebné sebevědomí. Bee to připadalo zvláštní. Ta ženská přece měla hluboký žlábek. Kdyby tak obrovská prsa měla ona, určitě by je vystavovala na odiv. Rozhodně by se je nesnažila skrýt pod sakem. Bea se zasnila. Ta tajemná žena zřejmě čeká na milence z internetu. Svalnatého řeckého boha s tmavými vlnitými vlasy. Třeba to jsou spřízněné duše, které se mají poprvé setkat naživo – a třeba ne a místo dech beroucí romance ten příběh skončí rozpačitou rychlovkou v laciném hotelu.

Bea se pokárala za to, že se zase trochu zapomněla. To byl hlavní důvod, proč se jí nevedlo. Něco napsat, to bylo snadné; vymyslet příběh jí nečinilo žádný problém. Spisovatelský blok? Pfff, co to je? Problémem byly ty nesmysly kolem byznysu. A proto si sehnala agentku. Měla by se teď soustředit na to, aby vypadala profesionálně a pod kontrolou, tedy na rozdíl od toho, kým skutečně byla: ulítlá spisovatelka závislá na pozorování lidí, jež milovala vymýšlení příběhů o těch, kteří právě procházeli kolem.

Bea si prsty projela uhlazené mikádo. Tik z nervozity. Hrát si s vlasy ji uklidňovalo, už když byla malá, ale v dospělosti to bohužel stejný efekt nemělo. Dělala to jen ze zvyku. Sáhla si do kapsy u saka a vytáhla telefon, aby zkontrolovala čas. Agentka měla zpoždění. Skvělý začátek nového vztahu. Bea natáhla krk a rozhlédla se po davu.

Žena menšího vzrůstu v padnoucích šatech s květinovým vzorem a v kozačkách po kolena mašírovala přímo k ní. Krátké blond vlasy. Usmívala se. To musí být její agentka, ale vzhledem k tomu, že zatím viděla jen její fotku na internetu, Bea si nebyla stoprocentně jistá. Se jménem Jackie Highfieldová si spojovala příchod vysoké ženy. Její podvědomí si zkrátka vytvořilo představu, že Jackie bude vysoká jako supermodelka. Ale výška nebyla jedinou zvláštností. Věděla, že její agentka má už přes šedesát, ale internetová fotka v ní vzbudila dojem, že Jackie má za sebou zákrok plastického chirurga nebo botox. Ale nebylo to tak. Jak se blížila, bylo čím dál zřetelnější, že obličej odpovídá jejímu věku. Na vině tedy musejí být filtry. V dnešní době je používají všichni. Někteří používají silnější filtry než jiní. Zdálo se, že Jackie má v oblibě ty nejsilnější.

„Promiň, Beatrice, zlato.“ Přistoupila přímo k Bee a vykouzlila vzdušný polibek po obou stranách jejího obličeje. Bea udělala totéž a obdržela za to závan drahého parfému. „Linka Bakerloo byla úplně narvaná a musela jsem čekat na další metro. Pak jsem ztratila jízdenku a objevila jsem ji na podlaze pod sebou. No nic. Vypadáš krásně. Půjdeme?“

Beatrice zamumlala cosi jako „děkuju, ty taky“, i když slovo krásná by asi k popisu Jackiiny vizáže zrovna nepoužila. Hlavou jí blesklo to nepěkné rčení „zezadu lyceum, zepředu muzeum“. Zatnula zuby naštvaná sama na sebe, že si takovou myšlenku vůbec mohla připustit. Ale zrušit stará přesvědčení bylo těžké. Starší ženy mohou nosit, co chtějí, a Jackie to navíc umí vynést. Má sebevědomí, na rozdíl od té mladší v pastelových šatech, které vykukuje podprsenka. Bea klopýtala za Jackie a snažila se držet krok s tou energickou ženou, která dělala dlouhé, rázné kroky a udržovala stabilní tempo. Taky však chtěla zjistit, na koho čeká ta druhá.

Přes rameno pak tu čtyřicítku zahlédla, jak nasedá do taxíku se sexy mladou ženou v obepnutých červených šatech. Vůbec nečekala na muže. Že by dcera? Mladá žena náhle sáhla té v modrém na zadek. Určitě ne její dcera. Chjo. Hloupý mozek. Jak se jen může zvát spisovatelkou, když není schopná ani přemýšlet mimo zaběhnuté škatulky, které pro ni společnost vytvořila? Bea klesla na mysli. Její nový román bude zřejmě na houby. Tohle setkání bude katastrofa. Kurva. Do prdele. Do hajzlu.

„Beatrice,“ Jackie se do Bey zavěsila. „Restaurace je tímhle směrem.“

Zavěšené jedna do druhé se vydaly přes silnici. Bea se cítila trochu nesvá; nesnášela, když se jí někdo dotýkal, hlavně cizí lidé. Přesvědčovala samu sebe, že Jackie vlastně není až tak cizí: už několik měsíců si přece posílají e-maily. Ale přesto to pro ni bylo příliš osobní. Bea se jemně vyvlékla ze sevření předstírajíc, že si potřebuje upravit kabelku na rameni. Jackie dál rázovala přes silnici, zatímco Beu málem přejel troubící taxík.

Jackie mluvila rychle a Bea měla pocit, jako by byla pod palbou slovního kulometu. Její agentka plivala slova jedno za druhým tak rychle, že Bea měla problém chápat, co jí vlastně říká. Zanedlouho se ocitly před Punk Station – svérázným, luxusním podnikem, kde to vypadalo jako uvnitř vzducholodi za doby parních strojů. Jackie podržela skleněné dveře do restaurace. Bea šeptla děkuji a nesměle vešla dovnitř. Bylo to jako vstoupit do jiné dimenze. Londýn zůstal za dveřmi a Bee připadalo, že vešla do světa kouzelníků a čarodějnic. Zlaté potrubí, ozubená kola a různé přístroje, na stěnách pochmurné obrazy a všelijaká veteš. Výstřední zbohatlíci sedící rovně, jako by spolkli pravítko, vedli intelektuální rozhovory. Kolem nich se jako neviditelná clona vznášela aura důležitosti; nic se jich nemohlo dotknout, byli nade vším. Jackie odchytila vrchního a chvíli na to už je číšník směroval k rezervovanému stolu.

Jackie se zasunula za stůl a pohodlně se usadila na kožené sedačce, která se táhla podél celé zadní stěny. Shodila ze sebe sako, z kabelky vytáhla pouzdro a nasadila si módní brýle s černými obroučkami. Bea se posadila na židli naproti ní.

Jackie vzala do ruky jídelní lístek. „Nebude ti vadit, když se podělíme, zlato?“

Zlato? Bea pocítila tlak na hrudi. Příliš osobní. To je na mě moc. Proto nechodím ven. Podívala se na přehled tapas. Vejce Benedikt s chřestem, ryba, kuře.

Jackie projížděla nalakovaným nehtem po přední straně jídelního lístku. „Já vyberu tři a ty taky tři.“

Bea cítila, jak jí rudnou tváře. Sundala si sluneční brýle a schovala je do kabelky. Pak vyprostila ruce ze saka a pověsila ho přes opěradlo židle. Nebyla si jistá, co má vybrat. Jídlo bylo neuvěřitelně drahé a ona skoro na mizině. Jackie navrhla, že vybere místo ní. Bea souhlasila. Agentka luskla prsty na číšníka, což Beu poněkud vyděsilo. A pak, snad ještě příšernějším způsobem, Jackie objednala lahev vína, přičemž s číšníkem nemístně flirtovala. Mladý muž – zjevně znechucený všemi postaršími ženami, které na něj letěly – se chabě pousmál a uctivě vycouval.

Bea nenápadně zachytila nohou jedno ucho své kabelky a zatáhla ji pod židli, aby měla jistotu, že o ni ubohý italský číšník snažící se uniknout před Jackiinými narážkami a dvojsmysly nezakopne. Za chvíli se číšník objevil s miskou oliv. Postavil se vedle Bey a položil misku na stůl přímo před ni. Jackie se natáhla a jednu olivu si vzala ještě dřív, než miska dosedla na desku stolu. Vložila si ji mezi rty pokryté růžovým leskem a mrkla na mladíka. Ten raději rychle zmizel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Papírové panenky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.