Copyright © Petr Vydra, 2020

Illustrations © Leny Vítková, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6554-4

HLAS

Václav Kropáč dostal pozvání na schůzku s uměleckým šéfem divadla Karlem Purkrábkem. Bylo po generálce, čerstvě. Na hercích ještě nezaschlo odličovadlo, dekorace stála na svém místě a mezi jejími kašírkou ohozenými stěnami se dosud chvělo trapno a zmar. Umělecký šéf chtěl říci Kropáčovi jen jediné. Že představení ruší a nebude se hrát. Bez rozpaků mu to řekl. A dodal: „Václave, napíšeme, že z technických důvodů, i když by tam mělo být, že inscenace nedosáhla ani na standard našeho divadla jakožto velmi kvalitní hledačské scény. Jde o moje rozhodnutí, ale zároveň vím, že ani herci necítili nějaký velký soulad s tím, kam to spělo, a nebyli s tím ztotožněni. Na výsledku to při generálce bylo vidět. Ale opakuju, rozhodl jsem já. Je mi líto.“

V Kropáčovi jako by všechno nakynulo a pak ztuhlo. Kropáč se nadmul. Na chvíli zůstal, jak byl, nadmutý a neschopný se vyfouknout. Nemohl nic říct ani nechápal, co slyšel. Kdyby promluvil, nejspíš by vydával nesouvislé zvuky. Ředitelka divadla Natálie Hvozdecká před něj postavila kávu a přisedla si k uměleckému šéfovi.

Kropáč kávu míchal a kroutil hlavou ve stejném rytmu, v jakém míchal lžičkou v kávě. „Já to budu číst, jestli to herci nechtějí hrát, vezmu ten text a půjdu do dekorace a udělám z toho scénické čtení. Mám přece lahodný hlas, všichni to říkají. Můj hlas je krásný. Rozhodně víc než já napohled. Zní příjemně, podmanivě a nějak věrohodně. Pokaždé když chci něco kladně vyřídit s úřadem, tak kde to jen jde, volím jako cestu telefonát. Svůj hlas prostě vyšlu po drátě, vlastně dneska už éterem, a on to za mě vyřídí. Když chci, aby mi nějaká žena dopřála sluchu, jednoduše co nejdřív promluvím. Ono to zní vlastně logicky, když mi má dopřát sluchu. Spíš chci říct, že chci-li nějakou ženu okouzlit, musím rychle začít mluvit. Je jedno o čem, on to ten hlas už udělá. Tedy teoreticky bych si tímhle způsobem počínal, kdybych nějakou chtěl okouzlit, ale jsem ženat, že. Vždycky jsem trochu opovrhoval hlasem jako nástrojem nebo tím, že zrovna já mám krásný nástroj. Přišlo mi to málo – je to jen ozdoba. Vím, jak na to herci dokážou povrchně hřešit, tudíž mě to trochu popuzovalo. Ale nedá se nic dělat, člověk musí vycházet z toho, co má. Pročež – a teď se k tomu znovu dostávám – pokud jsem nedokončil zdárně inscenaci, ale mám-li zároveň onen krásný hlas, jak mně všichni tady v divadle opakovaně říkáte, půjdu zítra na jeviště, do dekorace, kde budu sám, a hru přečtu. Bože, to vlastně bude moderní, hledačské.“

Kropáčův hlas, snad že ho jeho majitel tolik vychválil, se zdál být k nezastavení. Zpočátku zněl spíše tlumeně a bylo přímo cítit, že Kropáč by z něj dostal klidně víc, kdyby chtěl, jenže to bylo na něm právě dráždivé. Kropáč spíš šeptal a hlas se rozezněl jen tu a tam a jakoby nedopatřením. A něco bylo i na jeho zmíněné moci, protože ředitelka Hvozdecká se do něj zaposlouchala natolik, že okamžitě zapomněla, co Kropáč vlastně řekl. Ale přišlo jí to nějak obecně milé a přijatelné. Začala tomu mechanicky a jakoby hypnotizovaně přikyvovat.

„A i to byla možná ta chyba,“ pokračoval Kropáč, maje pocit, že teď nemůže přestat mluvit, protože dokud mluví, rozhodnutí uměleckého šéfa nevejde v platnost, nepotvrdí se.

A tudíž nepřestával mluvit dál: „Herci právě poslouchali můj hlas, nechali se jím unášet, upnuli se k jeho lahodnosti a kráse – a neberte to jako pýchu, já svůj hlas nemohu ani vystát – a neuvědomovali si, že jim vlastně dávám tím krásným okouzlujícím hlasem zásadní připomínky k jejich herecké práci.“

„Václave,“ řekl umělecký šéf Purkrábek, „ale ty jsi prý chvílemi nedával žádné připomínky, prý jsi mnohokrát jenom prozpěvoval nějaké škály či co, dělal sis hlasová cvičení, cvičil jsi svůj vlastní hlas…“

„Herci potřebují něco slyšet,“ řekl Kropáč. „Chtěl jsem je naladit, dával jsem do hlasu atmosféru, jakou jsem chtěl, aby cítili diváci z toho představení. Proto půjdu na jeviště a zítra večer budu dělat to čtení. Bude to scénické čtení. Scénu máme krásnou.“

Václav Kropáč začal štkát anebo prováděl hlasové cvičení, protože krátké hu hu hu hu se s dlouhým hů hů hů hů začalo střídat v pravidelných intervalech. Mezi krátkými a dlouhými hu, tedy vlastně mezi hu a hů, začal Kropáč dělat poznámky k jednotlivým výkonům herců a hereček. Byla to spíš jakási haiku. Kropáč byl totiž dost sečtělý a dokázal to dát najevo i takhle podprahově.

Ředitelka Hvozdecká i šéf Purkrábek se však přistihli, že i když si vlastně v některých okamžicích uvědomují, že Kropáč prokládá své hu a hů úvahami, nejsou schopni zachytit jednotlivé myšlenky. Asi proto někteří kritičtější a zaměstnanější herci odcházeli v polovině zkoušek – a možná tak činili právě uprostřed těchto hu a hů – a někteří posléze ani nepřicházeli na jejich začátky. Inscenaci bylo nutné postupně přeobsadit a lepší, ale kverulující herci byli nahrazeni těmi, kteří byli obecně považovaní za nahraditelné. Přestože se tým postupně rozpadal, povedlo se Kropáčovi inscenaci dokončit do té míry, že mohla být zahrána a každou repliku měl kdo pronést. Každý herec měl nějaký kostým, i když třeba přešitý. Světelné změny doprovázela původní významotvorná hudba. Celek se ale nějak rozpadal a nepoukazoval k jakémukoli ústřednímu nápadu či plánu, okolo kterého by se v budoucnu – třeba díky přímému zásahu uměleckého šéfa – mohl sjednotit. Tohle říkal a připomínal šéf Václavu Kropáčovi, ale ten teď pro změnu neposlouchal jeho; když oni nerozuměli jemu, což mu přímo řekli, tak on nebude rozumět ani jim. Pro jistotu začal dělat nahlas svoje hů a tekly mu u toho tentokrát už i slzy. Prvotní šok a následný vzdor povolily a Kropáč se skutečně a teď už nade vši pochybnost nehraně rozplakal. Tohle šéf nevydržel. Odešel. Nemůže snést pohled na brečícího chlapa. Ředitelku nechal v místnosti s Kropáčem samotnou. Ředitelka podávala Kropáčovi kapesník. Nikdy ho plakat neviděla, a proto ho sledovala jako nějaké exotické zvíře, kterému v jemu cizích podmínkách nechce ještě víc ublížit. Podávala mu kapesník opatrně, jako by teprve čekala, co s ním udělá, až si ho vezme. Sní ho? Bude si ho dávat na hlavu? Jinam? Nebo co s ním provede? Kropáč si kapesník vzal a vysmrkal se, čímž se pro ředitelku Hvozdeckou stal z cizokrajného zvířete opět člověkem, dokonce známým člověkem, protože smrkat ho už viděla. Ještě si chvíli prohlížela jeho docela hezkou souměrnou tvář, která přesto vůbec nemohla konkurovat kráse jeho hlasu, a pak neodolala a požádala ho: „Vašku, řekni ještě něco.“

Kropáč se nadechl a spustil. Řekl zhruba, že z toho fiaska – i když v jiném divadle by se to považovalo za slušnou průměrnou inscenaci –, tedy že z toho fiaska vyvodí důsledky, pro sebe osobně. Dává výpověď.

Ředitelka nic z toho nevnímala. Chvíli po tom, co Kropáč domluvil, se probrala ze zasnění: „To jsi řek krásně, i když jsem tě asi úplně nevnímala,“ vydechla.

„Ale můžu tě uklidnit, tvůj hlas tady má ještě nějakou váhu. Mě, když mluvíš, to aspoň úplně položí. A to ani nemusím vědět, co říkáš. Úplně tomu hlasu propadnu. Jsem z toho hlasu hotová. Už nevím, čí to byl nápad, asi Karlův,“ jmenovala uměleckého šéfa. „Ale měl bys tady hrát v příští inscenaci. Ano, jako herec. Ovšem vypravěče! Ani nevíš, jak se už teď těším na premiéru.“

Kropáč zamžikal a neřekl nic. Zamžikání vypadalo jako znamení souhlasu a díky tomu, že nic neřekl, mu ředitelka porozuměla, přesně jak se říká – beze slov.

Do místnosti nahlédl umělecký šéf: „Ještě musíme něco vyřídit.“

„Já už jsem to Natálii říkal,“ řekl Kropáč a ukázal bradou na ředitelku Hvozdeckou. „Dávám výpověď.“ Šéf to nezaznamenal, protože myslel na to, co chtěl říct on sám. „Mám na mysli, že to někdo musí říct hercům.“

„Já jim to řeknu,“ nabídl se Kropáč. „Není to moje rozhodnutí, nerozhodl bych o této inscenaci s toutéž striktností, tudíž nebudu mluvit za sebe. Čili to, jak jsi řekl na začátku, vyřídím, protože jde o vzkaz. Vzkaz se vyřizuje. Vlastní sdělení se předává. A já to vyřídím.“

Ředitelka se opět zaposlouchala do Kropáčova hlasu, jeho magických hlubin a znovu jí utekl povrch samotné informace.

Šéf zase přemýšlel, jak to přijme soubor. Oba pak měli spíš za to, že Kropáč dokonale modulovaným hlasem říká: „Řeknu jim to.“

On to tedy vlastně řekl, jenom trochu komplikovaněji. Šéf a ředitelka tomu ale rozuměli jednoduše a hlavně jednoznačně, proto vděčně pokyvovali hlavami. Kývali hlavami ještě, když skončil. Hlas totiž v místnosti stále nějakou dobu rezonoval.

Kropáč řekl: „Jdu na to,“ což pochopili z toho, že odešel.

* * *

Herci byli shromážděni v sále s malým jevištěm a hledištěm, do něhož se architekt snažil vtěsnat co nejvíc křesel. Dramaturgyně jim řekla, aby dorazili, protože přijde něco z vedení. To něco z vedení přišlo a promluvilo Kropáčovým hlasem: „Přátelé, přízeň Thálie je nevyzpytatelná, stejně jako Thespidova kára, kterou se nám nějakým zázračným privilegiem podařilo nějakou dobu táhnout. I ta kára se ale může rozhrkat a i ta Thálie může odvrátit svou líbeznou tvář. Za to se vám můžu, přátelé, jen omluvit a říci sbohem. Rozloučit se a popřát vám šťastnou cestu vaším životem – ať už uměleckým, anebo pouze lidským. Děkuji, přátelé.“

Tím Kropáč svůj proslov uzavřel a dramaturgyni Novotné to přišlo dostatečně výstižné, protože už věděla, co jim měl říct. Dokonce si pomyslela, že to řekl hezky. Doyenovi souboru, který se skoro závistivě zaposlouchal do úžasné melodie i barvy Kropáčova hlasu, běželo hlavou: Copak nestačilo říct jenom zlom vaz? To jsou štráchy.

A když po Kropáčovi opustila sál i dramaturgyně Novotná, doyen řekl hercům: „To znamenalo, že to zítra večer musíme dát, že se z toho nesmíme podělat a musíme jít pěkně do těch lidí, který zejtra večer přijdou. A vy víte, co to bejvá někdy za publikum na těch premiérách. Narvěte to do nich. Jó,“ zakončil výkřikem. Herci výkřik následovali, nejpohotověji ti, kteří inscenaci zkoušeli celou dobu a automaticky ze zvyku již podléhali jeho autoritě.

Herci odešli v mírných rozpacích, jakož i napětí, které je před premiérou stavem pro herce nejtypičtějším a hlavním. Jen ti nejotrlejší jsou schopni něco pozřít, když nastane onen Den.

* * *

Onoho dne se herci dostavili s předstihem větším, než bývá obvyklé před běžným představením, oháknutí a navonění. Před divadlem byla velká cedule s nápisem: „Dnes se nehraje.“ Drobnějším písmem pod ním stálo: „Vstupenky možno vyměnit za jiné představení.“ Ve výloze s plakáty, kde už chyběl poutač na zrušenou premiéru, který tam ještě včera byl, se psalo: „Z technických důvodů premiéra hry XY byla zrušena, včetně plánovaných repríz.“

U vchodu stála jedna uvaděčka a dramaturgyně Novotná, které to vysvětlovaly. Tedy vysvětlovaly to v souladu s těmi nápisy, o skutečných a úplných důvodech mlčely. Přesto se jim to nevysvětlovalo právě dobře. Slíbily si sice, že vlastně nic neřeknou, ale nijak si to tím neulehčily, protože se u toho cítily hrozně. Navíc by si rády s někým, kýmkoli, popovídaly o tom, jak byl režisér neschopný, ale nemohly.

Uvaděčka na jednotlivé dotazy reagovala poukázáním na svrchu uvedené nápisy, a pokud to nějakému divákovi dost rychle nedocházelo, začala je předčítat. Dramaturgyně Novotná, jak byla zvyklá pracovat se slovem, ještě kolem hlavní informace různě kroužila a dodávala rozličné omluvy a zaujímala postoj: „Stane se, je nám líto… Rozhodně není cílem divadla nedodat příští premiéru a nebylo naším cílem nedodat ani tuto premiéru, ale prostě se to stane… Někdy divadlo prostě nehraje… Ano, nehraje, i když hrát mělo. Vím, že vám na tom, že naše divadlo nehraje, něco nehraje, ale hrají jiná divadla, ta, která měla větší štěstí než my. Snažili jsme se… Dělali jsme, co jsme mohli, ale do cesty se nám postavila technická závada a naše plány zhatila. Přála bych vám vidět některé herce, jak zkouší. Ale nepřála bych vám vidět teď, jak zkouší. Teď samozřejmě nezkouší. Teď jen trpí. Je jim to líto. Ale řeknu vám otevřeně, co jsem řekla i jim – technická závada si nevybírá, a jestli si vybírá, není mi úplně jasné, podle jakého klíče.“

Někdy dramaturgyně informaci rozvíjela a vysvětlovala na základě toho, nakolik zpytavě a bádavě se jí zájemce o svou již rezervovanou vstupenku díval do očí. Nezapomeňme, že šlo o publikum premiérové, tedy kulturní, společenské, které nelze vždycky opít rohlíkem. Tady záleželo i na psychologické výbavě diváka. Některý divák v situaci, kdy je vystaven zprávě o právě zrušené inscenaci, jen sklopí uši a zdekuje se. To je divák submisivní. Ale ne všichni jsou tací. Někteří se staví na zadní, to jsou ti z předních řad, kteří si pořídili třeba ne za peníze, ale pomocí svého vlivu dražší vstupenky. Vstupenky, za něž museli zaplatit svou snahou a pílí, díky nimž se dostali nahoru, ale v divadle právě dolů, do prvních řad. A nebyla to jen snaha a píle, nýbrž i nebezpečné úskoky a intriky, kterých se museli v zaměstnání dopustit, aby zdolali strmější kariérní postup než jejich slabší, línější a méně odolní konkurenti. A ono se nahoře vůbec udržet, když tam nejvíc fouká… Tento druh diváka se zapře a dívá se pak do očí dramaturgyně – v tomto případě Novotné –, až tato podlehne a věru s nijak předstíranou upřímností řekne: „Posrali jsme to.“

Ale na to dojde jen, pokud konkrétního diváka zná navíc osobně. Pak si svého osobně známého diváka vezme informující dramaturgyně stranou a pološeptem do něj sype: „Vůbec nerežíroval. Chodil po hledišti a zkoušel, ze kterého místa jeho připomínky budou nejhezčeji znít. Dělal nekonečné hlasové rozcvičky, byla to čirá hrůza a beznaděj. Řeknu to jenom vám a pak už nikomu a vy si to necháte pro sebe, buďte rád, že to neuvidíte.“ Tu poslední větu říkala často. Pokud se ale zapřel divák neznámý, pak to v podstatě měla nejtěžší. Ale musela se z toho nějak vylhat. Měla ten večer službu a dohled nad neexistujícím představením. Za tohle mi nikdo kytku nedá, řekla sama sobě v duchu.

Poutače před divadlem byly velké a zastaly kus práce, protože někteří diváci se neptali na nic, vlastně jim stačil návod, nebyly to smlouvací typy. Tyto poutače byly tentokrát vlastně spíše jakési odpoutávače, protože jejich smyslem bylo výjimečně ne poutat, ale odpoutat diváka od úmyslu jít do divadla.

Herci však nic z toho neviděli a nemohli si to ani od dramaturgyně, ani od uvaděčky poslechnout. Herci jak známo chodí zadním vchodem a u tohoto divadla ten hlavní vchod určený publiku cestou do svého služebního vůbec nemuseli potkat. A skutečně nepotkali.

* * *

Jeviště bylo setmělé a scéna na něm dosud stála. V sále se však nesvítilo. Ani herci neměli nachystány své kostýmy. V divadle to jaksi nežilo. Něco bylo jinak.

„Já to nechápu,“ říkal doyen souboru. „Nechápu. Jsem u divadla nejdéle z vás a zažil jsem nejvíc z vás. Zažil jsem hodně. Zažil jsem hodně i v životě.

V životě jsem zažil nejvíc z vás, ale tohle jsem ještě nezažil. Co se to proboha děje?“

Přišel umělecký šéf Karel Purkrábek, který tu musel být, kdyby se nepodařilo diváky dost odradit nebo se stalo něco jiného nepředvídatelného. „Vy nehrajete,“ řekl Purkrábek hercům.

„Někdo onemocněl?“ zeptal se herec souboru, který reprezentoval herecký typ zvaný puďák, což je herec, který okamžitě prožívá. Ani nečekal na odpověď a rozčileně pokračoval: „Co je mu? Jak je mu? Má horečku? Kdo to je? Jsme tady všichni? Jak někdo může být nemocný, když jsme tu všichni? Něco mi na tom nesedí. A musím se líčit, mám složitý líčení. Bože, já jsem nervózní. Řekne mi někdo konečně, co se tu děje?“

„Copak vám to Kropáč včera neřekl?“ prohlásil umělecký šéf Purkrábek odměřeně. „To bych se divil. On přece není zvyklý šetřit slovy. On s vámi včera asi půl hodiny po zkoušce nemluvil?“

„Mluvil,“ řekl doyen, který byl zároveň jakýmsi mluvčím nebo předákem souboru. „Mluvil, popřál nám v podstatě zlom vaz.“

„S ředitelkou jsme toto představení včera zrušili. A to pro uměleckou nedotaženost. Pro frapantní, do očí bijící absenci jakéhokoli stylu. Je to inscenace, která nemá žádný nápad, ani jediný, žádný spád, to nikam neběží, to stojí, žádné téma. Divadlo z toho asi vyvodí nějaké důsledky, které se ale vás netýkají. Vy jste dělali, co jste uměli.“

„Nechápu,“ řekl doyen a pobledl. „Tebe, Karle, chápu,“ oslovil šéfa. „Ale jinak to nechápu. Ale stojím za tebou.“

Dvě tři herečky začaly poplakávat.

Puďák popocházel a říkal: „Já něco rozbiju. Já něco rozbiju. Já něco rozbiju někomu. To bude někoho mrzet. Ve mně to bouchne, saze mi bouchnou, mám nalíčenou polovinu obličeje.“

Někdo ho hned uklidňoval. Jedna plačící herečka jej objala a obtiskla své slzy do jeho náročného líčení.

„Myslím, že nás to stmelilo a že musíme dál, jít dál,“ řekl doyen. „Ale nikdy jsem nic podobnýho nezažil. Myslím si ovšem, že se k tomu přibližně od poloviny zkoušení vlastně schylovalo. Karle, rozhodl jsi určitě dobře, dobře jsi rozhodl, děkuju ti a myslím, že nejenom za sebe. Ale bolí to.“

„To, kurva, bolí,“ řekl Puďák, ale už bez agresivity. Původně plačící herečku už k sobě tiskl příliš dlouho na to, aby se ještě vztekal.

„Já vím, chtěli jsme do nich jít. Ale nepůjdem do nich,“ řekl doyen.

Rozproudila se debata, která ještě dlouho pokračovala. Když doyen prohlásil, že je třeba se posunout, posunula se celá společnost k Šuterům, po zavíračce k Modré štice, k Babě Jaze, do nějakého nonstopu a krátce po otevíračce do jedné kavárny. Společnost cestou nabírala a zase ztrácela své členy. Každopádně další den si herci vlastně nebyli úplně jistí, jestli předchozího večera hráli, nebo ne. Stejně jako po premiéře pociťovali podobnou bolest hlavy a jisté citové vyprázdnění, zároveň však stěží definovatelnou lehkost. Když si ale celou noc poctivě zrekonstruovali až k začátku, tedy k samotnému večeru v divadle, museli si přiznat, že nehráli a tento kus ani hrát nebudou.

* * *

Kropáč se součástí té putující společnosti nestal. Byl doma a do divadla šel až o pár dní později, na schůzi vedení. Podle všeho jeho výpověď, pouze řečená, ředitelce Hvozdecké nedošla. Zato se stalo skutkem to, o čem informovala ona jeho. Kropáč se měl v příští inscenaci ujmout role vypravěče. A protože toto divadlo je experimentální – bylo tak založeno a nyní si na tom stále zakládá –, role vypravěče bude role hlasu pouze za scénou. Ale neošidí se to nějakou reprodukovanou nahrávkou, protože inscenace musí být tvořena vždy znovu a znovu. Nositel toho hlasu při každé repríze bude tedy muset za scénou opravdu být. A hrát. Říci „mluvit“ je málo. A možná i říci „hrát“ je málo. Přímo „hlasem jednat“ by asi bylo nejpřesnější. Kropáč to vzal, tedy tu roli i to jisté omezení, které by možná běžného herce, který chce být hlavně vidět, rozhodilo. Byl vlastně především rád, že se nemluví o jeho výpovědi; on sám ve vztahu ke svému gestu s výpovědí emočně vychladl a necítil puzení ji připomínat. Kropáč si z euforie, kterou mu přinesla jeho úleva, vymyslel, že se dokonce bude líčit, aby si navodil ten správný pocit. Též se předpokládá, že se bude moci jít klanět. Na to se zeptal s jistou známkou humoru, první, která se u něj vyskytla od zakázané premiéry. „Nemusím jenom zpoza kulis říct: ‚Děkuju,‘ můžu se i normálně při děkovačce… děkovat, že jo?“

Umělecký šéf a zároveň režisér oné chystané inscenace Karel Purkrábek se tomu žertování vděčně zasmál. Hlavně že Kropáč už nebrečí a bude jistě vynikající. Role není vlastně podstatná, důležitá je spíš pro atmosféru; vypravěč ve hře nepřináší zásadní informace, které by posouvaly děj. Kropáčův plat ostatně tedy mohl běžet dál, jen to už nebyl plat režiséra, ale herce. Však se uvidí, třeba diváky jako vypravěč osloví.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hlas a jiné povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.