Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

THE NATURE OF THE BEAST

Copyright © 2015 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Excerpts from ʻA Sad Childʼ and ʻWaiting Roomʼ from Morning in the Burned House: New Poems by Margaret Atwood. Copyright © 1995. Published by McClelland & Stewart in Canada, and Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company in the United States. Used with permission of the author and her publishers (in their respective territories) and the authorʼs agent, Curtis Brown Group Ltd., London, acting on behalf of Margaret Atwood. All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2020

ISBN 978-80-242-6566-7

Našim přátelům a sousedům –

rodině našeho srdce.

JEDNA

Běžel, prchal. Klopýtl. Běžel dál.

Nepoddajné větve ho šlehaly do obličeje, i když si ho chránil zdviženou paží. Nevšiml si kořene. Upadl, ruce se mu rozlétly a zabořily se do mechu a bláta. Útočná puška mu z nich vyletěla, dopadla na zem a odskočila stranou. Horečnýma, vytřeštěnýma očima prohledával Laurent Lepage podrost a rukama tápal v opadaném tlejícím listí.

Za sebou slyšel kroky. Vysoké boty dusající po lesní půdě. Skoro cítil, jak se otřásá země, když k němu přicházely blíž a blíž, zatímco on na všech čtyřech odhrnoval listí.

„No tak, no tak,“ žadonil.

A pak jeho špinavé zakrvácené dlaně sevřely hlaveň pušky. V tu chvíli byl na nohou a běžel dál. Zlomil se v pase. Lapal po dechu.

Připadalo mu, že utíká už týdny, měsíce. Celý život. A přestože zatím pádil lesem a vyhýbal se kmenům, začínalo mu docházet, že jeho běh brzy skončí.

Zatím ale běžel, tak velkou měl vůli přežít. Tak velkou měl potřebu schovat, co našel. I kdyby se nezvládl dostat do bezpečí, aspoň snad dokáže zařídit, aby to jeho pronásledovatelé nenašli.

Může to schovat. Tady, v lese.

Prásk. Práskpráskprásk. Stromy kolem něj vybuchoval, kulky je rvaly na kusy.

Vrhl se na zem, odkulil se a schoval se za pařez, ramenem opřený o tlející dřevo. Neposkytoval mu žádnou ochranu.

Jeho myšlenky v té poslední chvilce neputovaly k rodičům doma v malé quebecké vesničce, ani k jeho štěněti, které už nebylo žádné štěně, ale pořádný pes. Nemyslel na kamarády, na společné hry v létě na návsi nebo na závratné zimní jízdy z kopce na sáňkách, zatímco na ně bláznivá stará básnířka hrozila pěstí. Nemyslel na podvečerní horkou čokoládu u ohně v bistru.

Myslel jen na to, jak zabít ty, co má na mušce, a jak získat čas. Aby mohl, snad, schovat tu kazetu.

A pak možná, jen možná lidi ve vesnici budou v bezpečí. I ti v ostatních vesnicích. Ve vědomí, že to bude mít smysl, nacházel jistou útěchu. Obětuje se pro vyšší dobro i pro lidi a místo, které má rád.

Zvedl zbraň, zamířil a stiskl spoušť.

„Prásk,“ řekl a ucítil, jak ho pažba pušky kopla do ramene.

„Práskpráskprásk.“

Přední řada jeho pronásledovatelů padla.

Skočil a schoval se za mohutný strom, přitiskl se k němu tak silně, že se mu kůra bolestivě zaryla do zad a napadlo ho, jestli ten strom nemůže vyvrátit. Přitáhl si pušku k hrudi. Krev mu divoce tepala. V uších cítil tlukot vlastního srdce. Hrozilo, že přehluší všechny ostatní zvuky.

Jako rychle se blížící kroky.

Laurent se snažil uklidnit. Svůj dech. Roztřesené tělo. Tohle už zažil, připomínal si. A vždycky utekl. Vždycky.

Dneska taky unikne. Vrátí se domů. A tam si dá něco teplého k pití. Zákusek. A koupel.

V ní odplaví všechny ty hrozné věci, které udělal a které se chystá udělat.

Ruka mu klesla ke kapse otrhané, zablácené bundy. Prsty se zakrvácenými klouby odřenými až na kost zajely dovnitř. Byla tam. Ta kazeta. V bezpečí.

Nebo aspoň ve stejném bezpečí, v jakém byl on.

Jeho napjaté, zbystřené smysly instinktivně zachytily pižmovou vůni lesní půdy a sloupce slunečního svitu. Ve větvích nad sebou uslyšel zběsilé škrabání čipmanků.

Kroky už neslyšel.

Že by je zabil nebo postřelil všechny? Dostane se nakonec domů?

Jenže pak to uslyšel. Výmluvné zapraskání větvičky. Blízko. Už neběželi, teď se k jeho pozici plížili. Obkličovali ho.

Laurent se snažil spočítat nohy, snažil se podle hluku odhadnout jejich počet. Jenže nemohl. A věděl, že už na tom nesejde. Tentokrát neunikne.

Najednou ucítil něco neznámého. Něco kyselého. Ochutnával hrůzu.

Zhluboka se nadechl. V posledních okamžicích, které mu ještě zbývaly, se Laurent Lepage podíval na své špinavé prsty svírající pušku. A úplně zřetelně je uviděl, jak drží burger a poutine a kukuřičný klas a pets de soeurs, sladké skořicové šneky na výročním jarmarku.

Jak drží štěně jménem Harvest, pojmenované podle otcovy oblíbené desky.

A teď, na konci, zatímco k sobě tiskl pušku, si Laurent začal broukat. Písničku, kterou mu táta zpíval každý večer před spaním.

„Koukej, tohle jsem já,“ zazpíval polohlasně. „Dvacet pět, před sebou mraky let.“

Upustil pušku a vytáhl kazetu. Docházel mu čas. Selhal. A teď musí tu kazetu někam schovat. Padl na kolena a našel hustou změť starých, dřevnatých šlahounů nějaké popínavé rostliny. Už se nestaral o blížící se hluk a začal propletené stonky rozhrnovat. Byly hustší a těžší, než čekal. Ucítil bodnutí paniky.

Zbavuje se jí moc pozdě?

Škubal a cloumal zdřevnatělými šlahouny, dokud se neobjevila mezera. Strčil do ní ruku a upustil kazetu.

Lidi, kteří ji potřebují, ji tam možná nikdy nenajdou, ale věděl, že ji neobjeví ani ti, co se kvůli ní právě chystají zabíjet.

„Ale nakonec se sám,“ zašeptal, „k tobě navracím.“

Pak si ve změti stonků všiml nějakého záblesku.

Něco tam bylo. Věc, která sama nevyrostla, ale někdo ji tam dal. Na tomhle místě před ním byly i jiné ruce.

Laurent Lepage zapomněl na své pronásledovatele, přiklekl blíž, sevřel šlahouny oběma rukama a trhnutím je roztáhl. Držely u sebe, propletené roky, desítkami let, celými věky růstu. A ukrývání.

Laurent škubal a rval, dokud houštinou nepronikl paprsek světla a on neuviděl, co je uvnitř. Co se tam skrývalo déle, než byl Laurent na světě.

Vyvalil oči.

„Páni.“

DVĚ

„Takže?“

Isabelle Lacosteová postavila sklenici cideru na ošoupaný dřevěný stůl a zahleděla se na muže před sebou.

„Víte, že na to neodpovím,“ opáčil Armand Gamache, zvedl své pivo a usmál se na ni.

„No, jelikož už nejste můj šéf, můžu říct, co si doopravdy myslím.“

Gamache se zasmál. Jeho žena Reine-Marie se naklonila k Lacosteové a pošeptala jí: „Co si doopravdy myslíte, Isabelle?“

„Myslím, že z vašeho manžela by byl skvělý vrchní komisař Sûreté, madame Gamachová.“

Reine-Marie se v křesle zas opřela. Tabulkovými okny bistra viděla nesourodou směsici dětí a dospělých včetně své dcery Annie a jejího manžela Jeana Guye, jak hrají na návsi fotbal. Byla polovina září a léto skončilo. Na dveře klepal podzim. Listy se právě začínaly barvit, některé už dokonce ležely na trávě a zahrady i les teď byly plné jasně červených, žlutých a oranžových javorů. Šlo o dokonalou část roku, kdy ještě kvetou pozdně letní květiny a tráva je stále zelená, ale listy už žloutnou a noci jsou chladné. Doba, kdy už všichni vytáhli svetry a začínají zatápět v krbech, takže oheň v noci připomíná les ve dne, zářivý a radostný.

Víkend skončil, všichni brzy zamíří zpátky do města, ale ona a Armand se vracet nemusejí. Oni už doma jsou.

Reine-Marie kývla na hokynáře Béliveaua, který se právě posadil k vedlejšímu stolu, a znovu obrátila pozornost ke své víkendové návštěvě, Isabelle Lacosteové. Vrchní inspektorka Lacosteová, dočasná velitelka oddělení vražd Sûreté du Québec, zastávala pozici, na níž Reine-Mariin manžel pracoval víc než dvacet let.

Reine-Marie o ní vždycky uvažovala jako o „mladé Isabelle“. Doufala, že za tím není žádná blahosklonnost, ale jen fakt, že když Armand Isabelle objevil, vzal ji na palubu a začal zaškolovat, byla opravdu velice mladá.

Jenže teď měla Isabelle ve tváři vrásky a vlasy jí začínaly prokvétat stříbrem. Reine-Marie připadalo, jako by se to stalo přes noc. Seznámili se s jejím snoubencem, pak byli na její svatbě i na křtu obou jejích dětí. Tak dlouho zůstávala mladou agentkou Lacosteovou, a teď, jakoby z čistého nebe, se z ní stala vrchní inspektorka Lacosteová.

A Armand byl na penzi. Určitě trochu předčasně, ale to na věci nic neměnilo.

Reine-Marie se znovu zahleděla z okna. Prožívali svoje zlatá léta.

Nebo možná ne.

Reine-Marie se podívala na Armanda, který si hověl ve svém ušáku a upíjel pivo z místního pivovárku. Vypadal uvolněně, pobaveně a v pohodě. Jeho téměř stopětaosmdesát centimetrů vysoká postava měla solidní základ. Nebyl tlustý, ale robustní. Jako pilíř v bouři.

Jenže teď žádná bouře není, připomněla si Reine-Marie. Konečně nemusejí být pilíři, ale prostě jen lidmi. Armandem a Reine-Marie. Dvěma obyčejnými obyvateli malé vesničky. Nic víc. To stačí.

Jí to stačí. A jemu?

Armand teď měl vlasy šedivější než kdy jindy a nad ušima a nad límcem se mu začínaly vlnit. Nosil je o něco delší než dřív v Sûreté, ale nebyl v tom záměr, spíš tomu prostě nevěnoval pozornost.

Tady ve Three Pines pozornost věnovali táhnoucím husám, zrajícím pichlavým kaštanům na stromech nebo pohupujícím se hlavičkám rozkvetlých třapatek. Věnovali ji sudu jablek před koloniálem monsieur Béliveaua, z něhož si každý mohl zdarma nabídnout. Věnovali ji čerstvě sklizenému ovoci a zelenině na farmářském trhu, novým přírůstkům v Myrnině knihkupectví, v němž prodávala nové i antikvární knížky, nebo Olivierovým specialitám v bistru.

Reine-Marie neuniklo, že Armand je šťastný. A zdravý.

A Armandovi neuniklo, že i Reine-Marie je šťastná a zdravá, tady, ve Three Pines. Vesnička v údolí je nedokázala ochránit před strastmi světa, ale pomáhala jim hojit rány.

Jizva na Armandově spánku křížila jiné čáry, které mu brázdily čelo. Některé z nich zapříčinily starosti, stres a smutek, ale většinu z těch, jež se tam teď objevovaly, tam zanechal smích.

„Myslela jsem, že mi prozradíte, co si o něm doopravdy myslíte jako o člověku,“ odpověděla Reine-Marie. „Po všech těch hrůzách, co jste s ním v práci zažila.“ Reine-Marie se k ní spiklenecky naklonila blíž. „No tak, Isabelle, povídejte.“

Venku na návsi obě děti novopečené vrchní inspektorky zápolily s Jeanem Guyem o míč. Zdálo se, že Beauvoir bere hru vážně a čím dál zoufaleji se snaží udržet nad ní kontrolu. Lacosteová se usmála. Dokonce i s dětmi Jean Guy Beauvoir nerad prohrával.

„Myslíte tu jeho bezcitnost?“ zeptala se, když obrátila pozornost zpátky dovnitř útulného lokálu. „A neschopnost? Museli jsme ho vždycky vzbudit a říct mu, jak jsme vyřešili případ, aby si mohl připsat zásluhy.“

„Je to pravda, Armande?“ zeptala se Reine-Marie.

„Pardon? Na jsem chvilku usnul.“

Lacosteová se zasmála. „A teď jsem vaši kancelář a váš gauč dostala já.“ Pak zvážněla. „Vím, že vám nabídli post komisaře, patron. Vrchní komisařka Brunelová mi to důvěrně prozradila.“

„Ta vážně umí zachovat tajemství,“ opáčil Gamache, ale nevypadal rozladěně.

Vrchní komisařka Thérèse Brunelová, která byla po všech těch skandálech a otřesech pověřena velením Sûreté, přijela do Three Pines o týden dřív. Údajně šlo o společenskou návštěvu, ale zatímco si jednoho rána vychutnávali kávu na terase, nabídla mu práci.

„Komisař, Armande. Vedl bys sekci, pod kterou spadají vraždy, závažná trestná činnost a k tomu ještě vánoční večírek.“

Nadzvedl obočí.

„Děláme restrukturalizaci,“ vysvětlila. „Piknik na svátek svatého Jana Křtitele přenecháváme organizovanému zločinu.“

Usmál se a ona také, ale pak do něj znovu zabodla pronikavý pohled.

„Co by vás přesvědčilo, abyste se vrátil?“

Nebyl by úplně upřímný, kdyby tvrdil, že to vůbec nečekal. S nějakým takovým pokusem počítal, poněvadž vedení Sûreté se zmítalo v naprostém chaosu a na povrch vyplouvalo, do jaké šíře a hloubky sahala korupce, kterou před necelým rokem odhalil.

Potřebovali vedení a směr a potřebovali je rychle.

„Nechte mě, ať si to promyslím, Thérèse,“ řekl.

„Dobře, ale brzy musím vědět, na čem jsem.“

„Samozřejmě.“

Poté co Thérèse Brunelová políbila Reine-Marie na rozloučenou, vzala Armanda za paži a oba staří přátelé a kolegové vykročili k jejímu autu.

„Zkažené jádro Sûreté je pryč,“ řekla mu ztišeným hlasem, „ale sbor teď musíme znovu vybudovat. Tentokrát pořádně.

Oba víme, že se ty problémy můžou objevit znovu. Copak nechcete udělat všechno proto, aby byla Sûreté zdravá, silná a na správné cestě? Nechcete se na tom podílet?“

Zkoumavě se na něj zahleděla. Bylo zjevné, že fyzicky se ze svých zranění zotavil. Vyzařovala z něj síla, pohoda a jistá klidná, uměřená energie. Jenže tělesná zranění, ať už jakkoli vážná, nebyla důvodem, proč Armand Gamache odešel do výslužby. Nakonec ho udolaly emoce. Už měl dost korupce, podvodů, zákeřností, podrývání autority a celkové nepoctivosti. Měl dost smrti. Vrchní inspektor Gamache zbavil Sûreté zkaženosti, ale vzpomínky na ni v něm zůstaly pevně vryté.

Zmizí časem? přemítala Thérèse Brunelová. Zmizí s dostatečnou vzdáleností? Smyje je tahle krásná vesnička jako při křtu?

Možná.

„Nejhorší je hotovo, Armande,“ řekla mu, když došli k autu. „A teď je čas na tu nejlepší, nejzábavnější část. Na obnovu. Copak se toho nechcete účastnit?“ Rozhlédla se po návsi. „Nebo vám tohle stačí?“

Pohledem přelétla staré domky kolem návsi. Podívala se na bistro, knihkupectví, pekařství a koloniál. Gamache věděl, že ona má před očima hezkou, ale nudnou zapadlou vísku, zatímco on vidí břeh. Místo, kde si mohou trosečníci konečně odpočinout.

Armand samozřejmě o její nabídce pověděl Reine-Marie a probrali to spolu.

„Chceš to dělat, Armande?“ zeptala se ho a snažila se přitom udržet hlas v neutrální rovině.

Ale znal ji moc dobře, než aby jí na to skočil.

„Myslím, že je ještě moc brzy. Pro nás oba. Thérèse ale přišla se zajímavou otázkou. Co dál?“

Dál? Reine-Marie už o tom přemýšlela před týdnem, když se jí zeptal poprvé. A teď se nad tím zamyslela znovu, v bistru uprostřed šumění hovoru, který kolem ní proudil a obeplouval ji. To jediné ucourané slovo vlny vyplavily na její břeh, zapustilo kořeny a začalo vyhánět šlahouny jako slovní svlačec.

Dál.

Když Armand odešel do výslužby a odstěhovali se z Montrealu do Three Pines, nikdy ji nenapadlo, že bude nějaké dál. A pořád ještě ji překvapovalo a plnilo nadšením, že vůbec je nějaké teď.

Jenže teď už se začalo přelévat v dál.

Armandovi ještě nebylo ani šedesát a ona sama se vzdala velice úspěšné kariéry v Bibliothèque nationale.

Dál.

Pokud měla říct pravdu, stále ještě si vychutnávala tady a teď, ale dál už se objevilo na obzoru a blížilo se k nim.

„Zdravím, vy jste pořád ještě tady?“

Upovídaný tlouštík Gabri se svým partnerem Olivierem přešel lokál a Isabelle Lacosteovou objal.

„Myslela jsem, že už budete pryč,“ řekla Myrna, která dorazila zároveň s ním a také sevřela štíhlou ženu do široké náruče.

„Brzy vyrazím. Zrovna jsem byla u vás v obchodě,“ odpověděla Isabelle. „Nebyla jste tam, tak jsem nechala peníze u pokladny.“

„Objevila jste nějakou knížku?“ zeptala se Myrna. „Jakou?“ Chvíli se bavili o knížkách, Gabri jim mezitím přinesl pivo, a než se vrátil zpátky ke stolu, povídal si nějakou dobu se zákazníky. Táhlo mu na čtyřicítku, vlasy mu právě začínaly šedivět, a když se smál, což bylo dost často, na obličeji se mu objevovaly vrásky.

„Jak šla zkouška?“ zeptala se Reine-Marie Gabriho a Myrny. „Jde ta hra dobře?“

„Na to se musíš zeptat Antoinette,“ odpověděl Gabri a ukázal pivem k jinému stolu na ženu ve středním věku.

„Kdo to je?“ zeptala se Isabelle.

Připomínala Lacosteové její dceru, jenže dceři bylo sedm a té ženě muselo být tak pětačtyřicet. Měla na sobě oblečení, které by se hodilo víc pro batole. Její ježaté vínově červené vlasy zdobila mašle. Mohutný zadek jí obepínala krátká květovaná sukýnka a objemná prsa zas těsné tílko, přes které měla přehozený svítivě růžový svetřík. Kdyby se vyzvracel obchod s bonbóny, výsledkem by byla Antoinette.

„To je Antoinette Lemaitreová a její přítel Brian Fitzpatrick,“ vysvětlila Reine-Marie. „Je uměleckou šéfkou Knowltonského divadla. Dneska k nám přijdou na večeři.“

„My tam budeme taky,“ dodal Gabri. „Snažíme se Armanda a Reine-Marie přesvědčit, aby se k nám přidali.“

„Přidali?“ ujišťovala se Isabele. „Ke komu?“

„K Estrijské divadelní společnosti,“ vysvětlila Myrna.

„Chtěli jsme tam nalákat i Claru. Nemusí zrovna hrát, ale mohla by třeba malovat kulisy. Cokoli, co ji vytáhne ven z ateliéru. Celý den tam jenom sedí a zírá na způlky dokončený Peterův portrét. Myslím, že už týdny nezvedla štětec.“

„Z toho obrazu mi naskakuje husí kůže,“ dodal Gabri.

„Nepřeháníte to trochu?“ zeptala se Reine-Marie. „Nutit jednu z nejvýznamnějších malířek Kanady, aby malovala kulisy pro ochotníky?“

„Picasso taky maloval kulisy,“ ohradila se Myrna.

„Pro Ruský balet,“ podotkla Reine-Marie.

„Vsadím se, že kdyby žil tady, maloval by kulisy nám,“ opáčil Gabri. „Jestli by ho někdo dokázal přesvědčit, byla by to ona.“

Mávl rukou k Antoinette a Brianovi, kteří právě přicházeli k jejich stolu.

„Jak šla zkouška?“ zeptala se jich Reine-Marie, když jim představila Isabelle Lacosteovou.

„Šla by líp, kdyby tady někdo,“ Antoinette trhla hlavou směrem ke Gabrimu, „poslouchal moje instrukce.“

„Musím mít svobodu k vlastním tvůrčím rozhodnutím.“

„Hraješ ho jako gaye,“ namítla Antoinette.

„Já jsem gay,“ opáčil Gabri.

„Ale ta postava není. Jen se snaží vzpamatovat ze zničeného manželství.“

„Oui, no právě. A proč to manželství zkrachovalo? Protože je…?“ naklonil se k ní Gabri tázavě.

„Gay?“ zeptal se Brian.

Antoinette se z plna hrdla rozesmála. Byl to srdečný, nevázaný smích a Isabelle k ní hned pocítila sympatie.

„No dobře, hraj si ho, jak chceš,“ odpověděla Antoinette.

„Vlastně na tom ani nezáleží. Ta hra bude hit, tu nemůžeš zkazit ani ty.“

„Tenhle název máme na plakátu,“ prozradil jim Brian. „To nezkazí ani Gabri.“

Rozpřaženýma rukama naznačil obrovský poutač.

Reine-Marie se rozesmála. Bylo jí jasné, že to klidně může být pravda, a navíc dobrá reklama.

„Jakou roli hrajete vy?“ zeptala se Myrny Isabelle.

„Majitelku penzionu. Původně jsem tu roli chtěla hrát jako homosexuálního muže, ale protože to už obsadil Gabri, rozhodla jsem se ji pojmout jinak.“

„Hraje ji jako macatou černošku,“ prozradil Gabri. „Vystihla ji dokonale.“

„Děkuju, drahoušku,“ opáčila Myrna a oba si poslali vzduchem polibek.

„Měla jste vidět jejich nastudování Skleněného zvěřince,“ řekl Armand a vykulil oči, aby naznačil, že to bylo přesně takové, jak si Isabelle určitě představuje.

„Mimochodem, mluvila jsi s Clarou?“ zeptala se Antoinette Myrny. „Udělá to?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla Myrna. „Potřebuje víc času.“

„Potřebuje rozptýlit,“ namítl Gabri.

Isabelle se podívala na scénář v Antoinettině ruce.

„Seděla a plakala,“ přečetla. „Komedie?“

Antoinette se zasmála a svazek jí podala. „Není to tak hrozné, jak to zní.“

„Vlastně je to skvělé,“ dodala Myrna. „A dost vtipné.“

„Přesně pro naši veselou partu,“ dodal Gabri.

„No, vidím, že už je po zápasu.“ Isabelle vstala. „Nejvyšší čas vyrazit.“

Na návsi děti i dospělí přestali hrát fotbal a všichni otočili hlavy ke kamennému můstku přes říčku Bella Bella, po němž vbíhalo do vesnice nějaké křičící dítě.

„Ale ne,“ povzdechl si Gabri, který to sledoval z okna bistra.

„Už ne.“

Chlapec se zastavil na okraji návsi a začal divoce šermovat klackem. Když nikdo nereagoval, rozhlédl se a pohled se mu zastavil na bistru.

„Schovejte se,“ křikla Myrna. „K zemi.“

„Bože, neříkej, že jde i Ruth,“ prohlásil Gabri a horečně se díval kolem.

Jenže už bylo pozdě. Kluk prošel dveřmi, zrakem přejel po osazenstvu podniku a pak se jeho jasné oči zastavily. Na Gamachovi.

„Jste tady, patron,“ vyhrkl chlapec, když doběhl k jejich stolu. „Honem, musíte jít se mnou.“

Popadl ho za ruku a snažil se rozložitého muže vytáhnout ze židle.

„Počkej chvíli,“ zarazil ho Armand. „Uklidni se. Co se děje?“ Chlapec byl celý ucouraný, jako by ho les sežvýkal a pak vyplivl. Ve vlasech měl listy a větvičky, oblečení potrhané a ve špinavých podrápaných rukou svíral dlouhý klacek.

„Nebudete věřit, co jsem v lese našel. Pojďte honem.“

„A co to je tentokrát?“ zeptal se Gabri. „Jednorožec? Vesmírná loď?“

„Ne,“ odpověděl chlapec s rozladěným výrazem. Potom se znovu otočil ke Gamachovi. „Ta věc je strašlivě velká. Obrovská.“

„A co to je?“ zeptal se Gamache.

„Radši se ho neptej, Armande,“ varovala ho Myrna.

„Zbraň,“ odpověděl chlapec a u Gamache uviděl záblesk zájmu. „Obří zbraň, vrchní inspektore. Takhle veliká.“ Rozhodil ruce, až klacek narazil do vedlejšího stolu a smetl skleničky na podlahu.

„Dobře, to stačí,“ řekl Gabri a vstal. „Dej to sem.“

„Ne, to vám nemůžu dát,“ bránil kluk klacek.

„Buď mi to dej, nebo běž odsud. Sám vidíš, že nikdo jiný sem s klackem nechodí.“

„To není klacek,“ ohradil se chlapec. „To je puška, která se umí změnit na meč.“

Napřáhl se, aby klackem máchl, ale Olivier, který k nim právě došel, ho jednou rukou zachytil. V druhé držel smetáček a lopatku.

„Ukliď to,“ nařídil mu celkem mile, ale rozhodně.

„No dobře. Tady máte.“ Chlapec podal klacek Gabrimu.

„Jestli se mi něco stane, víte, co dělat.“ Podíval se na Gamache se smrtelně vážným výrazem. „Věřím vám.“

„Rozumím,“ opáčil Gamache stejně vážně.

Chlapec začal zametat. Armand zatím opřel klacek o svou židli a všiml si přitom, že je plný zářezů a že je do něj vyryté chlapcovo jméno.

„Co chtěl tentokrát?“ zeptal se Jean Guy, když se k nim s Annie připojili a všiml si toho rozčileného zametání. „Varoval vás před invazí mimozemšťanů?“

„To bylo minulý týden.“

„Oui, já zapomněl. Tak Irokézové na válečné stezce?“

„To už jsme vyřídili,“ ujistil ho Armand. „Uzavřeli jsme mír. Vrátili jsme jim půdu.“

Podíval se na chlapce, který už přestal zametat. Momentálně jel na smetáku jako na válečném oři a místo štítu se kryl lopatkou.

„Je docela roztomilý,“ poznamenala Annie.

„Roztomilý? Roztomilá může být Godzilla. On představuje veřejné ohrožení,“ prohlásil Olivier, když sundal chlapce z jeho oře a nasměroval ho znovu k rozbitému sklu.

„Nám taky nejdřív připadal legrační. Taková svérázná postavička, dokud sem jednou nepřiběhl s tím, že jim hoří dům,“ pokračoval Gabri.

„A jak to dopadlo?“ zeptala se Annie.

„Co myslíte?“ odpověděl Olivier otázkou. „Přiřítili jsme se tam s celým sborem dobrovolných hasičů a našli jsme Ala s Evie, jak plejí zahradu.“

„Snažili jsme se s nimi o něm promluvit,“ pokračoval Gabri, „ale Al se jen smál a říkal, že nedokáže Laurenta zarazil, ani kdyby chtěl. Že je to prostě jeho přirozenost.“

„To nejspíš bude pravda,“ podotkla Myrna.

„No jo, zemětřesení a tornáda jsou taky přirozené úkazy,“ dodal Gabri.

„Takže vy si myslíte, že Clara se vážně nenechá přesvědčit, aby nám pomohla s kulisami?“ zeptal se Brian. „Do premiéry už máme jen pár týdnů a pomoc by se nám hodila. Vlastně je to moc dobrá hra, i když nikdo neví, kdo ji napsal.“

„Cože?“ vykulila oči Isabelle Lacosteová a sklopila pohled ke svazku na stole. Teprve v tu chvíli zaregistrovala, že pod názvem nestojí žádné jméno.

„Nikdo to neví?“ zeptala se. „Ani vy ne?“

„No, my to víme,“ odpověděla Antoinette, „ale nepovíme to.“

„Věřte mi, že jsme se ptali,“ ujistil přítomné Gabri. „Myslím, že to byl David Beckham.“

„Vždyť to je –“ začal Jean Guy, ale Myrna ho zarazila.

„Nenamáhejte se. Minulý týden došel k závěru, že to napsal Mark Wahlberg. Nechte ho fantazírovat. A mě taky. David Beckham,“ prohlásila zasněně. „Samozřejmě přijde na premiéru. Sám. S Victorií se určitě pohádají.“

„Ubytuje se v našem penzionu,“ navázal Gabri. „Bude vonět po kůži a Old Spice.“

„A pochopitelně bude potřebovat nějakou knížku, aby si v posteli mohl číst,“ pokračovala Myrna. „Já nějaké donesu –“

„No dobře, to stačí,“ zarazil ji Jean Guy.

„Ale já to chci slyšet dál,“ ozvala se Reine-Marie a Armand se na ni pobaveně ohlédl.

„Nikdy byste neuhodli, kdo tu hru napsal,“ zasmál se Brian a poklepal na místo, kde bylo zabělené jméno. „Toho nebudete znát. Nějaký John Fleming.“

„Briane,“ houkla na něj Antoinette.

„Co?“

„Dohodli jsme se, že to nikomu nepovíme.“

„Vždyť o něm nikdo ani neslyšel,“ opáčil Brian.

„Jenže o to právě jde,“ čertila se Antoinette. „Acht!“ Mávla rukou jeho směrem. „Jsi zeměměřič, co můžeš vědět o marketingu? Chtěla jsem vybudovat tajemství, napětí. Nasadit lidem brouka do hlavy. Třeba to napsal Michel Tremblay, nebo je to ztracená klasika od Tennesseeho Williamse.“

„Nebo od George Clooneyho,“ dodal Gabri.

„Mmmm, George Cooney,“ vzdychla Myrna a rozostřil se jí pohled.

„John Fleming?“ nadhodil Gamache. „Můžu?“ Natáhl ruku, sebral scénář ze stolu a zahleděl se na něj. Seděla a plakala.

„Spojili jsme se s agenturou přes autorská práva, aby nám zjistila, komu máme zaplatit za licenci, ale nemají v záznamech vůbec žádnou hru, která by se tak jmenovala,“ řekl Brian, jako by to musel vysvětlovat na policii.

Scénář v Armandových rukou měl oslí uši, byl pobryndaný od kávy a plný rukopisných poznámek.

„Je starý,“ podotkla Reine-Marie.

Písmo bylo nevyrovnané, nemělo čistý vzhled stránky psané na počítači, spíš působilo jako nestejnoměrné úhozy psacího stroje.

Armand přikývl.

„Co se děje?“ zeptala se ho tiše.

„Nic.“ Usmál se, ale v koutcích očí se mu vějířky vrásek od smíchu neobjevily.

„Já v tom hraju taky,“ řekl Brian a zvedl svůj výtisk.

„Mého teplého spolubydlícího,“ vysvětlil jim Gabri.

„On není gay a ty taky ne,“ utrhla se na něj Antoinette podrážděně.

„To neříkej Olivierovi,“ upozornila ji Myrna. „Byl by trochu zklamaný.“

„A dost překvapený,“ dodal Gabri.

Chlapec, jemuž na otrhané bundě a kalhotách stále visely tlející listy, zametl poslední střepy a připloužil se zpátky ke stolu.

„Jen abyste věděl,“ řekl Olivierovi, když mu podával smetáček a lopatku, „jsem si dost jistý, že mezi tím jsou diamanty.“

„Merci,“ poděkoval Olivier.

„Tak pojď,“ řekl Armand, vstal a vrátil chlapci klacek. „Už je dost pozdě. Vezmi si kolo, naložíme ho ke mně do auta a odvezu tě domů.“

„Ta zbraň byla fakt hrozně velká, patron,“ ujišťoval ho chlapec, když za monsieur Gamachem vyšel z bistra. „Jako dům. A měla na sobě nestvůru. Okřídlenou.“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Armand. „Dám pozor, aby ti nic neudělala.“

„A já budu zase chránit vás,“ řekl mu chlapec a rozehnal se klackem tak divoce, že uhodil Armanda do kolene.

„Doufám, že máš v záloze ještě nějakého dalšího manžela,“ podotkla Antoinette. „Nevím, jestli tenhle přežije cestu k autu.“

Sledovali Armanda, jak nakládá kolo do kufru volva. Pak položil klacek na zadní sedadlo, ale chlapec si ho zase vyndal. Nedal si říct, bez klacku v rukou nikam nepojede. Nakonec, svět je plný nebezpečí.

Armand uznal porážku a ustoupil, ale viděli, jak chlapci vysvětluje základní pravidla.

„Být tebou, rovnou se registruju na nějaké on-line seznamce,“ řekla Myrna Reine-Marie.

Po několika kilometrech se chlapec obrátil ke Gamachovi.

„Co si to broukáte?“

„Já si něco broukal?“ zeptal se Armand překvapeně.

„Oui.“ Chlapec dokonale zopakoval melodii.

„Je to jeden starý hymnus. Jmenuje se ,U řek babylonských‘,“ odpověděl Armand.

John Fleming. John Fleming. Gamache s ním měl tu píseň spojenou, i když netušil proč.

To nemůže být stejný člověk, pomyslel si. Jde o běžné jméno. Vidí duchy tam, kde žádní nejsou.

„My do kostela nechodíme,“ řekl chlapec.

„My taky ne,“ opáčil Armand. „Každopádně ne často. Ačkoli v tom malém ve Three Pines si někdy posedím, když tam nikdo není.“

„Proč?“

„Protože je tam klid.“

Chlapec přikývl. „Já si zas někdy posedím v lese, protože je tam klid. Jenže pak přiletí mimozemšťani.“

Chlapec si znovu začal broukat, vysokým slabým hláskem si notoval melodii, kterou Gamache poznával z hodně dávných dob.

„Odkud tu písničku znáš?“ zeptal se Gamache. „Ta se hrála dávno předtím, než ses narodil.“

„Táta mi ji vždycky večer zpívá, než jdu spát. Je od Neila Younga. Táta říká, že je génius.“

Gamache přikývl. „V tom s tvým tátou souhlasím.“ Chlapec sevřel klacek.

„Doufám, že ji máš zajištěnou,“ nadhodil Gamache.

„Mám,“ odpověděl chlapec a otočil se k Armandovi. „Ta zbraň je opravdová, patron.“

„Oui,“ přitakal Gamache.

Ale neposlouchal. Díval se na silnici a myslel na melodii, která mu uvízla v hlavě.

U řek babylonských,

tam jsme sedali a plakali.

Jenomže tak název té hry nezněl. Jmenovala se Seděla a plakala.

Nemohla pocházet z pera toho Johna Fleminga. Ten nepsal hry. A i kdyby nějakou napsal, žádný režisér při smyslech by ji neuvedl. Musí to být shoda jmen.

Chlapec vedle něj vyhlížel na časně podzimní krajinu a svíral klacek těsně pod místem, kam otec do pažby vyryl jeho jméno.

Laurent. Laurent Lepage.

TŘI

Když se Armand vrátil, do domu už dorazili hosté pozvaní na večeři. Teď popíjeli a jedli nachos se salsou z jablek a avokáda.

„Vidím, že jsi Laurenta dovezl v pořádku domů,“ pozdravila ho Reine-Marie při vstupu. „K útoku mimozemšťanů nedošlo?“

„Utnuli jsme ho v zárodku.“

„Ne tak docela,“ prohlásil Gabri ve dveřích do jejich pracovny. „Jeden pozemskou obranou pronikl.“

Armand a Reine-Marie nahlédli do menší místnosti sousedící s obývacím pokojem, kde v křesle seděla stará, kostnatá žena v záplatovaném svetru a punčochách s puštěnými oky a četla si.

„Jasný vetřelec,“ dodal Gabri.

Ovanul je silný ginový odér. Stařeně na klíně seděla husa a Henri, německý ovčák Gamachových, jí ležel stočený u nohou a vrhal na husu zbožňující pohledy.

„Nemusíš mě vítat, nenamáhej se,“ řekl Armand Henrimu.

„Vážně to vůbec nevadí.“

Podíval se na psa a zakroutil hlavou. Láska na sebe bere rozličné podoby. Každopádně oproti Henriho předchozímu objektu milostné touhy, což byla područka jejich pohovky, přece jen šlo o jistý pokrok.

„První známkou invaze byl pach ginu,“ vysvětloval Gabri.

„Vypadá to, že její rasa na něj funguje.“

„Co je k večeři?“ dožadovala se jejich sousedka Ruth Zardová a snažila se vyhrabat z křesla.

„Jak dlouho už tu je?“ zeptala se Reine-Marie.

„Co je za den?“

„Myslel jsem, že jsi někam jela zabíjet tulení mláďátka,“ nadhodil Gabri, když bral Ruth za paži.

„To mám až příští týden. Copak nečteš moje facebookové statusy?“

„Ježibabo.“

„Buzíku.“

Ruth odkulhala do obývacího pokoje, Róza se kolébala za ní s Henrim v závěsu.

„Kdysi jsem šéfoval oddělení vražd v Sûreté du Québec,“ řekl Gamache toužebně, jak sledovali ten průvod.

„Tomu nevěřím,“ opáčila Reine-Marie.

„Bonjour, Ruth,“ pozdravila Antoinette.

Ruth, která si nevšimla, že v místnosti je ještě někdo jiný, se podívala na Antoinette i na Briana a pak na Myrnu.

„Co tady dělají?“

„Pozvali nás, na rozdíl od tebe, ty stará bláznivá ožralko,“ řekla Myrna. „Jak můžeš být básnířka, a přitom si nevšímat nikoho a ničeho kolem sebe?“

„My se už známe?“ zeptala se Ruth a obrátila se zpátky k Reine-Marie.

„Kde je blbeček?“ chtěla vědět.

„Odjeli s Annie do města spolu s Isabelle a jejími dětmi,“ odpověděla Reine-Marie.

Věděla, že by měla Jeana Guye bránit, ale pravdou bylo, že Ruth říkala jejich zeti blbečku už takovou dobu, že to Gamachovi ani neregistrovali. I Jean Guy na blbečka slyšel. Ale jen od Ruth.

„Viděla jsem, jak z lesa zase vyletěl ten Lepagovic kluk,“ pokračovala Ruth. „Co to bylo tentokrát? Zombie?“

„Vlastně myslím, že píchnul do hnízda básnířek,“ opravil ji Armand. Chopil se lahve červeného vína, dolil hostům skleničky a pak si nabral trochu salsy s medovo-limetkovým dresinkem. „Vyděsilo ho to.“

„Poezie děsí většinu lidí,“ přitakala Ruth. „Vím, že moje určitě.“

„Děsíš je ty, Ruth, ne tvoje básničky.“

„No jo, pravda. Tím líp. Tak co ten kluk tvrdil, že viděl?“

„Obří zbraň, na které byla nestvůra.“

Ruth pokývala hlavou. Udělalo to na ni dojem.

„Představivost není tak špatná,“ řekla. „Připomíná mi to mě, když jsem byla v jeho věku, a podívej, co se ze mě vyklubalo.“

„To není představivost,“ vložil se do hovoru Gabri. „To je nepokryté lhaní. Nejsem si jistý, jestli ten kluk sám ještě pozná rozdíl.“ Obrátil se na Myrnu. „Co si o tom myslíš? Ty jsi tady cvokař.“

„Nejsem cvokař,“ ohradila se Myrna.

„Ale vypadáš, že patříš do blázince,“ namítla Ruth.

„Jsem psycholožka,“ bránila se Myrna.

„Jsi knihovnice,“ opravila ji Ruth.

„Tak naposledy, můj obchod není knihovna,“ obořila se na ni Myrna. „Je to knihkupectví. Přestaň si odtamtud jen tak odnášet knihy. Ale co já se namáhám…“ Mávla rukou směrem k Ruth, která se culila do sklenice, a obrátila se zpátky ke Gabrimu. „O čem jsme to mluvili?“

„O Laurentovi. Je blázen? I když si uvědomuju, že laťka pro příčetnost je tady nasazená dost nízko.“ Sledoval, jak si Ruth něco šušká se svou husou Rózou.

„Těžko říct, vážně. Během své praxe jsem viděla spoustu lidí, co ztratili kontakt s realitou, ale to byli dospělí. Hranice mezi realitou a fantazií je u dětí neostrá, ale jak dospíváme, postupně začne být jasnější.“

„Jen ji má někdo dost posunutou,“ prohodila Reine-Marie.

„No, nějaké ty horší případy jsem už viděla,“ pokračovala Myrna. „Dost mých klientů trpělo paranoidními bludy. Slýchali hlasy, vídali strašné věci. Dělali strašné věci. Laurent působí jako šťastný kluk. Řekla bych i vyrovnaný.“

„Člověk nemůže být zároveň šťastný a vyrovnaný,“ zasmála se Ruth už jen té představě.

„Já si nemyslím, že je vyrovnaný,“ namítla Antoinette.

„Koukněte, já bujné fantazii náramně fandím, divadlo z ní žije. Neobejde se bez ní. Ale souhlasím s Gabrim, že tohle je něco jiného. Neměl by z toho už vyrůst? Jak se říká tomu, když si člověk neuvědomuje důsledky nebo ho nezajímají?“

„Ruth Zardová?“ nadhodil Brian.

Následovalo překvapené ticho a pak se všichni rozesmáli.

Včetně Ruth.

Brian Fitzpatrick toho moc nenamluvil, ale když už něco řekl, stálo to obvykle za to.

„Nemyslím, že je Laurent psychotik, jestli se ptáte na to,“ řekla Myrna. „Tohle je u dětí celkem normální. Některé mají tak velkou představivost, že úplně zastíní realitu. Ale jak už jsem řekla, vyrostou z toho.“ Podívala se na Ruth, která hladila svou husu a něco jí zpívala. „Aspoň většina.“

„Jednou nám tvrdil, že mu unesli spolužačku,“ vzpomněl si Brian. „Pamatujete?“

„Vážně?“ zeptal se Armand.

„Ano. Trvalo asi minutu, než jsme zjistili, že to není pravda, ale byla to hodně dlouhá minuta. Rodiče té holčičky byli zrovna v bistru, když sem s tou zprávou přiběhl. Nemyslím, že se z toho kdy vzpamatují nebo mu to odpustí. Nemá tu zrovna nejlepší pověst.“

„Proč říká věci, co nejsou pravda?“ zeptala se Reine-Marie.

„Tvoje děti si přece taky musely vymýšlet,“ nadhodila Myrna.

„To ano, ale ne o něčem tak vážném –“

„A s takovým zápalem,“ dodala Antoinette. „On to vážně umí prodat.“

„Nejspíš jenom prahne po pozornosti,“ usoudila Myrna.

„Bože, takové lidi nemůžeš nenávidět,“ vzdychl Gabri. Postavil si na nos mrkev a snažil se ji tam vybalancovat.

„Je to takové tuleňátko, co si přímo koleduje, aby ho někdo vzal tyčí,“ podotkla Myrna.

Ruth se rozchechtala a pak se na ni podívala. „Neměla bys být v kuchyni?“

„A neměla by sis ty vystřihovat v prostěradle díry na oči?“ zeptala se jí Myrna.

„Hele, já toho kluka mám ráda,“ ohradila se Ruth, „ale podívej se na to realisticky. Ten byl ztracený už v okamžiku svého početí.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Reine-Marie.

„No, koukni na jeho rodiče.“

„Na Ala a Evelyn?“ ujišťoval se Armand. „Já je mám rád. Což mi připomíná…“ Došel ke dveřím a přinesl odtamtud plátěnou tašku. „Al mi dal tohle.“

„Bože můj,“ vyjekla Antoinette, „neříkej mi, že je to –“ Armand tašku zvedl. „Jablka.“

Usmál se. Když Laurenta vysadil, jeho táta Al zrovna na verandě přebíral řepu pro svoje bio bedýnky.

Al Lepage byl nezaměnitelný. Kdyby nějaká hora ožila, vypadala by jako Laurentův otec. Byl drsný, hřmotný. Dlouhé šedivé vlasy nosil svázané do ohonu, který si dost možná nerozpustil od sedmdesátých let.

Vousy měl taky šedivé a husté a zakrývaly mu většinu hrudníku, takže pod nimi jeho kostkovaná flanelová košile skoro nebyla vidět. Někdy měl plnovous rozpuštěný, někdy spletený do copu a někdy, jako dnes odpoledne, ho nosil také v koňském ohonu, takže jeho hlava vypadala, jako by se ji někdo právě chystal nabatikovat.

Nebo, což byl Ruthin popis, jako kůň se dvěma prdelemi.

„Nazdar, poldo,“ pozdravil ho Al, když Armand zaparkoval a Laurent vyskočil z auta.

„Nazdar, hipíku,“ opáčil Armand na cestě ke kufru auta.

„Tak co provedl tentokrát, Armande?“ zeptal se Al, když vytahoval z kombíku chlapcovo kolo.

„Nic, jen dělal trochu rozruch v bistru.“

„A co to bylo? Zombíci? Upíři? Nestvůry?“ hádal Laurentův otec.

„Nestvůra,“ odpověděl Armand a zavřel kufr. „Jenom jedna.“

„Tak to je slabota,“ řekl Al synovi.

„Byla na obří zbrani, tati. Větší než dům.“

„Musíš se umýt k večeři, jsi jako čuně. Tak utíkej, než tě uvidí máma.“

„Pozdě,“ ozval se z domu ženský hlas.

Armand se ohlédl a uviděl Evelyn, jak stojí na verandě s rukama založenýma na širokých bocích a kroutí hlavou. Byla mnohem mladší než Al. Přinejmenším o dvacet let, což znamenalo, že jí bude kolem pětačtyřiceti. I ona měla na sobě kostkovanou flanelovou košili a k ní nabíranou sukni až ke kotníkům. Vlasy měla také stažené dozadu, ale pár uvolněných pramínků jí spadlo do vymydleného obličeje.

„Kolik je hodin?“ zeptala se Laurenta se směsicí pobavení a unavené trpělivosti.

„Našel jsem v lese zbraň.“

„Opravdu?“

Evelyn se zatvářila poplašeně a Gamache znovu užasl nad tím, že tahle žena svému synovi pořád věří. Je to láska, uvažoval, nebo stejný typ bludu, jakými trpí Laurent? Mocná kombinace zbožného přání a šílenství.

„Byl jsem jenom za mostem. V lese.“ Laurent ukázal svým klackem a málem přitom trefil Gamache do obličeje.

„Kde je teď?“ zeptala se. „Nepůjdeme se tam podívat, Ale?“

„Počkej, Evie,“ odpověděl její manžel hlubokým trpělivým hlasem.

„Je obrovská, mami. Větší než dům. A je na ní nestvůra. Má křídla.“

„Áha,“ odpověděla Evelyn. „Děkuju, že jsi ho přivezl, Armande. Víš jistě, že si ho nechceš na chvíli nechat?“

„Mami!“

„Běž se domů umýt. K večeři budeme mít veverku.“

„Už zase?“

Gamache se usmál. Nikdy nevěděl jistě, jestli jsou ty jejich řeči o jídle pravdivé. Vlastně si spíš myslel, že jsou vegetariáni. Věděl, že žijí maximálně soběstačným způsobem a že v panniers svoje bio výpěstky prodávají zájemcům. On a Reine-Marie k nim patřili.

V zimě si vylepšovali rozpočet pořádáním kurzů soběstačného života. Byl to jeden z velkých zázraků, že se ti dva našli. Jako Henri a Róza. A pak i to, že Al a Evie počali v tak pokročilém věku dítě. Jeden zázrak vedl k dalšímu. K malému divochovi.

„Proč to musejí být vždycky zbraně?“ zeptal se Al.

„No, to tys mu k narozeninám nadělil ten klacek,“ vyčetla mu Evie. „Teď nedělá nic, než že se schovává za nábytkem a střílí na příšery. Nedokážu spočítat, kolikrát už mě sejmul,“ svěřila Armandovi.

„Měla to být kouzelná hůl,“ bránil se Al. „V nejhorším meč. Ne puška. Pušku bych mu nikdy nedal, nesnáším je.“

„Dal jsi mu klacek a představivost,“ namítla Evie. „Co sis myslel, že s tím devítiletý kluk udělá?“

„Je to hůlka,“ ujistil Al Gamache.

Armand se usmál. Kdyby svému synovi Danielovi dal k devátým narozeninám klacek, oplakával by to ještě po dvaceti letech. Jaké dítě takový klacek nejen přijme, ale ještě si ho považuje?

„Pozdravuj Reine-Marie,“ řekla Evie. „Bedýnku už mám pro vás skoro připravenou, zrovna sklízíme poslední věci. Zatím si vezmi tohle.“

Podala mu tašku jablek.

„Merci,“ poděkoval. Snažil se, aby to znělo upřímně. A překvapeně.

Evie zašla dovnitř a Al se vydal za ní. Ve dveřích se ke Gamachovi ještě otočil. „Děkuju, že jsi ho přivezl domů.“

„Rádo se stalo. Je to prima kluk.“

„Je to potrhlo, ale máme ho rádi.“ Zavrtěl hlavou. „Zbraň.“ Nestvůra, pomyslel si Armand v autě cestou domů.

Jenže nestvůra, kterou měl na mysli, nepocházela z Laurentovy představivosti. Tahle byla velice skutečná. Měla jméno a puls, i když Gamache byl přesvědčený, že srdce jí chybí.

„Proč vlastně nemáš Laurentovy rodiče ráda, Ruth?“ zeptala se Reine-Marie, když stavěla na stůl dušené kuře s bylinkovými knedlíčky.

Přesunuli se do velké venkovské kuchyně a rozesadili se kolem borového stolu. Antoinette nakrájela chleba, zatímco Gabri promíchal salát.

„Nejde o ni, ale o něj,“ opáčila Ruth. Odložila sklenku na stůl a zahleděla se na ně. „Je zbabělec.“

„Al Lepage?“ zeptal se Brian. „Slyšel jsem, že odmítl narukovat, ale kvůli tomu ještě není zbabělec, ne?“

Jak Ruth, tak Róza ho probodly pohledem, ale neřekly nic.

„Tehdy byli sami ještě děti a tahali je do války, ve které nechtěli bojovat,“ vysvětlil Armand. Vzdali se domova, rodiny a přátel a odstěhovali se sem. To není zrovna snadná volba. Zaujali postoj. Já si vůbec nemyslím, že by byli zbabělci. Mám Ala rád.“

„Zaujali postoj tím, že utekli?“ opáčila Ruth. „Místo něj šel nějaký jiný kluk. Myslíš, že to Ala napadlo?“

„Celou tuhle vesnici založili lidi, co utíkali před válkou, ve kterou nevěřili,“ podotkla Myrna. „Ty tři borovice jsou staré znamení pro bezpečné útočiště.“

„Spíš útulek,“ poznamenal Gabri.

„Já historii vesnice znám,“ odpověděla Ruth.

„Pojďme změnit téma,“ navrhl Brian. Obrátil se k Reine-Marie. „Tak přidáš se k Estrijské divadelní společnosti?“

„Ty se k nim chceš dát?“ vykulil Armand oči na svou ženu.

„Myslela jsem, že by to mohla být legrace.“

„Je to legrace,“ ujistil ji Gabri. „Zastav se zítra večer na zkoušce a uvidíš. Dám ti přečíst svůj scénář.“

„Bezva, tak já se stavím. V kolik?“ chtěla vědět Reine-Marie.

„V sedm,“ odpověděl Brian. „Obleč se do něčeho, co ti pak nebude líto vyhodit. Budeme malovat. A co ty, Ruth?“

„No jistě, byla bys v tom skvělá,“ přisvědčil Gabri. „Vždyť už léta předstíráš, že jsi člověk.“

„Ale ne moc přesvědčivě,“ namítla Myrna. „Já jsem tomu nikdy nevěřila.“

Ovšem Ruth upadla do hlubokého zamyšlení a nereagovala.

„Pojďte do obývacího pokoje,“ vyzvala je Reine-Marie, jakmile dojedli. „Nádobí nechte, Henri ho pak olíže.“

Hosté si vyměnili pohledy, ale když vstávali od stolu, viděli, že se Reine-Marie uculuje. V obývacím pokoji Armand přihodil do krbu poleno a nastavil ruce plamenům.

„Je ti zima?“ zeptala se ho Reine-Marie. „Neleze na tebe něco?“

Položila mu ruku na čelo.

„Ne, jen jsem nějak vystydl,“ vysvětlil.

Antoinette došla k nim a kývla hlavou k ohni. „V září je příjemný, viďte? Člověka rozveselí. Zato v červnu vyvolává depresi.“

Reine-Marie se rozesmála a vydala se za Ruth. Antoinette se odvrátila, ale Armand ji zavolal zpátky.

„Ta hra,“ řekl tiše.

„Ano?“

„Brian řekl, že je od Johna Fleminga.“

Znehybněla a zahleděla se na něj jasnýma očima. „To neměl prozrazovat.“

„Ale udělal to. Proč to chcete držet v tajnosti?“

„Jak už jsem řekla, kvůli marketingu. Je to nová hra, tak musíme dělat, co můžeme, abychom vzbudili zájem.“

„Pochybuju, že by vám utajení autora pomohlo zajistit pozornost médií.“

„Možná ne ze začátku, ale tady nejde o obyčejné dílko neznámého dramatika, Armande. Ta hra je skvělá. Profesionálnímu i amatérskému divadlu se věnuju už léta a tahle věc patří k nejlepším, co jsem kdy měla možnost inscenovat.“

„Na dílo amatéra,“ dodal Gamache.

„Na dílo kohokoli. Počkej, až tu hru uvidíš. Postavila bych ji na roveň Millera, Stopparda a Tremblaye. Je to něco mezi Wilderovým Naším městečkem a Millerovou Zkouškou ohněm.“

Gamache byl na nadsázku zvyklý, zvlášť u lidí od divadla, takže ho to nijak nepřekvapilo.

„Já nezpochybňuju kvalitu té hry,“ řekl tak potichu, že ho bylo přes praskání ohně, který právě zachvátil vyschlé poleno, sotva slyšet. „Jen mě zajímá její autor.“

„O tom ti nemůžu nic říct.“

„Setkala ses s ním?“ zeptal se Gamache.

Antoinette zaváhala. „Ne. Brian našel ten scénář po smrti mého strýce mezi jeho papíry.“

„Proč jsi zabílila jméno autora?“

„Už jsem ti to řekla. Abych přitáhla pozornost. Jakmile tu hru uvedeme, všichni budou chtít vědět, kdo to napsal.“

„A co jim řekneš?“

Teď už Antoinette vypadala vyloženě nervózně.

„Kdo napsal Seděla a plakala?“ zeptal se Gamache tiše.

„Jak Brian řekl, nějaký John Fleming.“

„Já jednoho Johna Fleminga znám,“ řekl. „A ty taky. Zná ho každý.“ Zahleděl se na ni. „Je to tenhle John Fleming?“

„Nevím,“ odpověděla po chvíli.

Dál se na ni díval, dokud nezrudla. „Ale víš.“

„Co ví?“ zeptal se Gabri a nabídl jim kávu. Až příliš pozdě si všiml napětí mezi nimi.

„Prosím tě, řekni mi, že to není ten samý člověk,“ požádal ji Gamache a očima pátral v Antoinettině obličeji. Pak mu spadla čelist. „Bože můj, je, viď?“ zašeptal.

„O co jde?“ vyzvídal Gabri. Přál si, aby mohl prostě vycouvat, ale věděl, že na to už je pozdě.

„Řekneš mu to, nebo mám já?“ zeptal se Armand.

„Co mu má říct?“ chtěla vědět Myrna, která k nim právě došla.

Armand přistoupil ke stolu, kde Gabri nechal svůj scénář.

„Pověz jim, kdo to napsal,“ řekl a podal ho Antoinette.

„Řekni jim pravý důvod, proč nechceš, aby to někdo věděl.“ Když Reine-Marie uslyšela tón jeho hlasu, otočila se k nim.

Armand už se nebezpečně blížil k tomu, aby byl k návštěvě nepříjemný, což se za všechny ty roky, co ho znala, mockrát nestalo. Neměl rád všechny jejich hosty a rozhodně se všemi nesouhlasil, ale vždycky se choval zdvořile.

Jenže teď se pohyboval na hraně. A pak ji překročil a vrazil scénář Antoinette do ruky.

„Pověz jim to,“ nakázal jí.

Vzala si ho od něj a obrátila se k hostům. „Byl to John Fleming.“

„To už přece víme,“ podotkla Myrna. „Brian nám to řekl odpoledne v bistru, pamatuješ?“

„A tohle má lidi navnadit?“ zeptal se jí Gabri. „To je tvůj geniální marketingový plán? Vždyť je to úplně neznámé jméno.“

„To není pravda,“ namítl Armand. „Zná ho celá Kanada.

Celá Severní Amerika. Je známý. Nechvalně.“

Tvářili se zmateně, vůbec nechápali, proč se Armand tak chová a proč je tak neústupný. Ovšem pod Myrnou se podlomily nohy. Kdyby za sebou neměla pohovku, dost možná by se sesula až na podlahu. Brian jí z ruky odebral šálek s podšálkem dřív, než stačila nápoj rozlít.

„Ten John Fleming?“ zašeptala.

Naopak Gabri úplně znehybněl. Když se díval na Antoinette, na Medúzu v jejich středu, vypadal, jako by se proměnil v kus žuly.

„To jsi neudělala,“ ucedil. „Řekni mi, žes to neudělala.“

Jakmile došla Ruth domů, otočila klíčem v zámku a s bušícím srdcem se opřela o dveře. Dýchala rychle a mělce. Přivinula si Rózu k hrudi a přitiskla se ke slabému dřevu dveří. Tomu jedinému, co stálo mezi ní, Rózou a cizím světem, který stvořil Johna Fleminga.

Zatáhla závěsy a vyndala ze síťovky ukradený scénář.

Pak si udělala hrnek čaje, svazek otevřela a pustila se do čtení.

Když se společnost rozešla, Armand se odebral do kuchyně. Reine-Marie odtamtud slyšela šplouchání vody a cinkání nádobí.

Potom cinkání ustalo, ozýval se už jen nepřerušovaný proud vody. Vešla do kuchyně a zarazila se ve dveřích. Armand se opíral o dřez a širokými dlaněmi svíral okraje kuchyňského pultu, jako by měl každou chvíli zvracet.

„Půjdeš zítra na tu zkoušku?“ zeptal se Gabri, když šli s Myrnou domů.

„Asi, nevím. Já… já…“

„Já vím, já taky.“

Gabri se s ní rozloučil polibkem na obě tváře a pak se vydal do bistra, aby pomohl Olivierovi s obsluhou posledních hostů. Myrna vystoupala po schodech do svého loftového bytu nad knihkupectvím a převlékla se do pyžama, ovšem pak si uvědomila, že je sice unavená, ale že teď rozhodně neusne. Vyhlédla z okna a uviděla, že u Clary se ještě svítí.

Bylo jedenáct.

Přehodila si přes ramena šál, vklouzla do holínek a vykročila po okraji návsi. Zaklepala na dveře, pak vešla.

„Claro?“

„Tady.“

Když Myrna nakoukla do ateliéru, uviděla, že Clara se dí před nedokončeným plátnem. Zíral z něj přízračný Peter Morrow. Napůl dokončený. Poloviční muž v nedokončeném životě.

Clara na sobě měla teplákovou soupravu a štětec držela v puse jako stižená obrnou. Vlasy jí trčely do všech možných směrů od toho, jak si je projížděla rukama.

„Mělas k večeři pizzu?“ zeptala se Myrna a vytáhla Claře z vlasů kousek žampionu.

„Hm. Reine-Marie mě zvala, ale já fakt neměla náladu.“ Myrna se podívala na stojan a věděla proč. Clara zase bláznila kvůli tomu portrétu. Peter tu sice už nebyl, ale přesto se mu pořád dařilo hatit manželčino umění.

„Chceš si promluvit?“ zeptala se Myrna a přitáhla si stoličku.

Clara odložila štětec a zajela si rukama do prošedivělých vlasů tak divoce, až z nich vylétly drobky a kousky feferonek.

„Já už nevím, co dělám,“ řekla Clara a mávla rukou k portrétu. „Je to, jako bych v životě nemalovala. Bože, co když to neumím?“

V panice se podívala na Myrnu.

„Zase budeš,“ ujistila ji Myrna. „Možná jen pracuješ na špatném námětu. Třeba je na malování Petera ještě moc brzy.“ Peter se na ně z plátna díval s lehkým úsměvem v pohledném obličeji, jako by je sledoval, a Myrna uvažovala, jestli Clara ví, jak dobře už ho zachytila. Sama měla Petera moc ráda, ale také věděla, jak uměl dát člověku zabrat. Stejně jako jeho obraz. Kromě toho si říkala, jestli Clara k tomu portrétu přidává, nebo z něj spíš ubírá. Neodhmotňuje ho čím dál víc? Odvrátila se a poslouchala, jak Clara mluví o tom, co se stalo. Peterovi. Ten příběh Myrna dobře znala. Byla u toho. Stejně ale poslouchala. Znovu a znovu, pořád dokola.

A s každým vyprávěním ze sebe Clara dostávala trošku nesnesitelné bolesti. Viny, kterou cítila. Žalu. Jako by Clara vylézala z oceánu, stále z ní odkapával žal, ale už se netopila.

Clara se vysmrkala a utřela si oči.

„Bavila ses u Gamachových?“ zeptala se. „Kolik je vlastně hodin? A proč máš na sobě pyžamo?“

„Je půl dvanácté,“ opáčila Myrna. „Můžeme jít do kuchyně?“

Pryč od toho zatraceného obrazu, pomyslela si Myrna.

„Čaj?“ zeptala se Clara.

„Pivo?“ kontrovala Myrna a rovnou vytáhla dvě z ledničky.

„Co se děje?“ chtěla vědět Clara.

„Víš přece, že jsem začala hrát divadlo,“ začala Myrna.

„Nebudeš mě snad znovu přemlouvat, abych vám šla malovat kulisy?“ naježila se Clara. Když Myrna neodpověděla, Clara odložila pivo a natáhla se po kamarádčině ruce.

„Co se děje?“

„Ta hra, co připravujeme. Seděla a plakala –“

„To je muzikál?“

Jenže Myrna se neusmála. „Antoinette jméno autora vymazala. Chtěla ho utajit.“

Clara přikývla. „Ty a Gabri jste z toho byli celí nadšení, mysleli jste si, že to musí být Michel Tremblay nebo třeba Leonard Cohen.“

„Gabri doufal, že je to Wayne Gretzky.“

„Ten hraje hokej,“ namítla Clara.

„No, znáš Gabriho,“ řekla Myrna. „Každopádně Antoinette tvrdila, že je to proto, aby přitáhla pozornost, zájem. Aby o tom lidi začali mluvit.“

„A proč to udělala doopravdy?“ zeptala se Clara, když viděla, kam Myrna směřuje.

„Ukázalo se, že ten dramatik je slavný,“ odpověděla Myrna.

„Ale ne tak, jak by člověk doufal. Je to John Fleming.“

Clara potřásla hlavou. To jméno jí nic neříkalo. A přece cítila, jak se jí v útrobách cosi neklidně vrtí, nebo spíš hlodá.

Myrna čekala.

Clara odvrátila pohled, snažila se to jméno někam zařadit.

John Fleming.

„Je to někdo, s kým se známe osobně?“ zeptala se a Myrna zavrtěla hlavou. „Ale známe ho?“

Myrna přikývla.

A pak to Claře došlo. Novinové titulky. Záběry na tlačenici fotografů, kteří se snažili ulovit snímek drobného chlapíka v úpravném obleku, jehož vedli k soudu.

Jak odlišná jsou skutečná monstra od těch filmových. John Fleming opravdu byl slavný.

Ruth zavřela poslední stránku a položila na štos papírů ruku protkanou modrými žílami.

Pak se rozhodla, rozdělala v krbu oheň a podržela scénář nad plameny, dokud se jí tenká stará kůže nezačala pálit. Ale nemohla to udělat.

„Zůstaň tady,“ nařídila Róze, která ji sledovala ze svého flanelového hnízda.

Ruth vyhledala lopatku, vyšla ven, klesla na kolena a zabodla ji do země. Odryla trávu. Kopala hlouběji a hlouběji, bojovala o každý centimetr, jako by půda znala její úmysly a bránila se jí. Ruth se ale nevzdala. Kdyby se mohla prokopat až na skálu, udělala by to. Nakonec se dostala pro svoje účely dost hluboko.

Vzala scénář a vložila ho do jámy. Pak ho holýma rukama zahrnula hlínou. Posadila se na paty, a jak tam klečela pod noční oblohou, uvažovala, jestli by neměla něco říct. Modlitbičku. Kletbu?

„A teď je tu, ten stín,“ zašeptala nad čerstvě zrytou půdou vlastní verše.

Už po tobě sáh.

A nakonec, nic nového to není; je to jen vzpomínka, nakonec.

Postavila se, hleděla dolů a uvažovala o tom, co udělala.

A o tom, co udělal on.

Vzpomínka na strach.

Možná by měla něco říct Armandovi. Ale třeba to bude dobré. Třeba to zůstane pohřbené.

Ruth zašla dovnitř a zamkla za sebou dveře.

ČTYŘI

„Přemýšlím, že se na tu hru vykašlu,“ nadhodil Gabri.

Snídaňová špička v bistru skončila a jeho hosté z penzionu na konci víkendu odjeli, takže se teď mohl uvelebit v pohodlném křesle u okna Myrnina knihkupectví kombinovaného s antikvariátem. Myrna proti němu seděla ve vlastním křesle, které se nedalo splést s žádným jiným, protože se během let přizpůsobilo jejím bujným tvarům. Vedle ní ležela na podlaze hranička knih připravená k nacenění a uložení do regálů.

Zvenčí mohli oba vypadat jako figuríny ve výloze, jenže to by se nesměli tvářit tak pochmurně.

„Já jsem se rozhodla, že toho nechám,“ odpověděla Myrna.

„Zachováme se správně?“ zeptal se Gabri. „Premiéra už je za dveřmi, a když to zabalíme, nevím, co bude Antoinette dělat.“

„To, co měla udělat hned,“ ozval se zevnitř obchodu Clařin hlas. Právě si prohlížela poličku s novými přírůstky. I když „nové“ tady byl relativní termín. „Tu hru stáhne.“

„Víš, že tohle bylo zakázané?“ zeptala se jí Myrna, když uviděla, jakou knihu Clara drží. 451 stupňů Fahrenheita.

„Taky její výtisky pálili?“ chtěla vědět Clara, když poodstoupila od plného regálu. „Možná právě z toho jsou plameny pekelné. Z hořících knih. Zajímalo by mě, jestli jim došla ta ironie.“

„Pochybuju,“ opáčila Myrna. „Ale neděláme teď to samé?“

„My tu hru nepálíme,“ namítl Gabri. „Jen ji odmítáme podporovat. Z důvodů svědomí.“

„Koukněte, jestli to uděláme, měli bychom mít jasno, co děláme a proč,“ řekla Myrna. „Prohlašujeme, že ta hra by se neměla uvést ne proto, že by obsahovala něco špatného, ale protože se nám nelíbí člověk, který ji napsal.“

„Od tebe to zní, jako by se jednalo o nějakou osobní záležitost,“ ohradil se Gabri. „Přece nejde o to, že by se nám John Fleming nějak nelíbil, je to kvůli tomu, co udělal.“

„Ťuky ťuk,“ ozval se ode dveří do knihkupectví známý hlas.

Když zvedli hlavy, uviděli tam Reine-Marie, Armanda a Henriho.

„Vyrazili jsme na procházku a všimli jsme si vás v okně,“ vysvětlil Armand.

„Nerušíme?“ zeptala se Reine-Marie, zatímco je přejížděla zkoumavým pohledem.

„Ne,“ odpověděla Clara. „Určitě uhodnete, o čem se tu bavíme.“

Reine-Marie přikývla. „O tom samém, co probíráme i my. O té hře.“

„O té zatracené hře,“ přisvědčila Myrna. „Chystám se na ni vykašlat a Antoinette z toho trefí šlak. Připadám si jak totální ubožák.“

„Uvědomuješ si, že se ti to všechno rýmuje?“ poukázal Gabri. „Vykašlat, trefí šlak, ubožák. Úplný sonet jak od Shakespeara.“

„Máš pocit, že necháváš kamarádku na holičkách,“ poznamenala Reine-Marie.

„Částečně, ale taky vedu knihkupectví,“ odpověděla Myrna s pohledem upřeným na řady knih lemující stěny a členící prostor obchodu. „Tolik jich bylo zakázaných nebo je pálili. Třeba tahle,“ ukázala na 451 stupňů Fahrenheita, kterou Clara stále držela v rukou. „Jako zabít ptáčka. Dobrodružství Huck leberryho Finna. Dokonce i Deník Anny Frankové. Všechny je zakázali lidi, co si mysleli, že jsou v právu. Co když se pleteme?“

„Ty tu hru nezakazuješ,“ namítla Clara. „Ten člověk smí psát a ty zase máš právo přestat ho podporovat.“

„Jenže nakonec to vyjde nastejno. Jestli já i Gabri odejdeme a povíme to ostatním, představení to zničí. A víte co? Já chci, aby se to stalo. Když Antoinette věděla, kdo tu hru napsal, neměla s ní vůbec začínat. Mám pravdu, Armande?“

„Máš.“

Jestli čekali nějaké váhání, nebo že se bude s odpovědí trápit, pak je zklamal. Jeho odpověď byla rychlá a jednoznačná.

Armanda Gamache nesužovaly absolutně žádné pochybnosti. Ta hra nikdy neměla spatřit světlo světa. Měla zůstat pod zámkem, stejně jako její autor.

„Ale knihy, nebo dokonce hry napsali i jiní vrazi,“ váhala Myrna.

„John Fleming je jiný,“ namítla Clara. „To všichni víme.“

„Ty jsi umělkyně,“ řekla Reine-Marie. „Myslíš, že by se dílo mělo posuzovat podle jeho tvůrce? Nebo by mělo figurovat samo o sobě?“

Clara si zhluboka povzdechla. „Na to mám jasnou odpověď. A vím, jak to cítím. Chtěla bych obraz od Jeffreyho Dahmera nebo vařit podle Stalinovy rodinné kuchařky? Ne.“

„O to tady ovšem nejde,“ poznamenal Gabri. „Tady běží o možnost volby – o to, jestli nechat lidi, aby se rozhodli sami, nebo ne.“

„Váháš, jestli si to s tím odchodem ještě nerozmyslíš?“ zeptala se Myrna.

„To ani náhodou,“ opáčil. „Já se k té hře ani nepřiblížím. Napsal ji lidský odpad a podle toho i celá páchne. Možná to není fér, ale tak to prostě je.“

„Podívejte se na Wagnera,“ připomněla Reine-Marie. „Je tak spojovaný s nacisty a s holokaustem, že to jeho hudbu spoustě lidí prostě zkazilo, i když je geniální.“

„Nepomáhá ani to, že Wagner byl zuřivý antisemita,“ dodal Gabri.

„Ale je to důvod nehrát jeho hudbu, která je nádherná?“ zeptala se Reine-Marie.

„Racionální důvody s tím nemají moc co dělat,“ namítla Myrna. „Jsem první, kdo přiznává, že by prohrál jakoukoli debatu o tom, jestli by se Flemingova hra měla zakázat. Rozumově vím, že má právo ji napsat a jakýkoli divadelní spolek má právo ji uvést, jen se toho nechci účastnit. Nemám pro to žádné logické argumenty, prostě to tak cítím.“

„Vrátím se zpátky ke své otázce,“ řekla Reine-Marie. „Mělo by se dílo posuzovat podle jeho tvůrce? Záleží na tom?“

„Záleží,“ odpověděl Gamache. „Někdy je cenzura ospravedlnitelná.“

Podívali se na něj, překvapení jeho jistotou. Dokonce i Reine-Marie to zarazilo.

„Ale Armande, vždyť ty přece vždycky obhajuješ svobodu projevu, dokonce i když je namířený proti tobě.“

„Ve svobodné společnosti existují výjimky,“ odpověděl Armand. „Vždycky jsou výjimky.“ A věděl, že John Fleming jednu takovou představuje.

„Je ta hra o vraždách?“ zeptala se Clara.

„Ne,“ připustil Gabri. „Vlastně je dost zábavná. Je o chlapíkovi, který pořád vyhrává v loterii, ale promarní všechny šance, co dostane. Pokaždé skončí ve stejné společnosti na ubytovně.“

„Na některých místech je vážně k popukání,“ souhlasila Myrna, „ale pak zjistíte, že vás to neuvěřitelně dojímá. Nevím, jak to dělá.“

„Takže s Flemingem a jeho zločiny to nemá co dělat?“ zeptala se Reine-Marie. „S ním jako s člověkem to nemá nic společného?“

„Má to s ním společného úplně všechno,“ namítl Armand úsečným, napjatým hlasem. Podívali se na něj. Ještě nikdy nezažili, že by se na svou ženu takhle utrhl. „Jestli to vytvořil John Fleming, tak je to zrůdnost. Z něj nic jiného vyjít nemůže. Možná to není jasné na první pohled, ale on se promítá do každého slova, do jednání všech postav. Tvůrce je se svým dílem spojený.“ Propletl si prsty. „Takhle on uniká. Pomocí psaného slova a slušnosti druhých. Takhle se vám John Fleming dostává do hlavy. A věřte mi, jeho tam mít nechcete.“

Na chvíli vypadal Gamache jako posedlý. Pak to přešlo a jeho rozhořčení postupně vyprchávalo, dokud nevypadal prostě jen ztrápeně. Knihkupectví zaplavilo ticho, které narušilo jen cinkání Henriho obojku, když se pes postavil vedle Armanda a opřel se mu o nohu.

„Omlouvám se,“ řekl Armand, promnul si čelo a vyslal k nim chabý úsměv. „Promiň.“ Vzal Reine-Marie za ruku a stiskl ji.

„Já to chápu,“ odpověděla, i když věděla, že to není tak docela pravda. Flemingův případ byl jediný, o kterém Armand nikdy nemluvil, ale sledovala ho v médiích.

„Čím dřív Antoinette řekneme, že končíme, tím líp,“ dodal Gabri. „Musím ještě poklidit v bistru, ale co kdybych se asi za hodinu zastavil a vyzvedl tě, Myrno? Můžeme za ní jet spolu.“ Myrna souhlasila. Gabri odešel a po něm jim na rozloučenou zamávala svou knihou i Clara.

„Zajdu vedle do koloniálu,“ oznámila jim Reine-Marie a nechala Armanda s Henrim v knihkupectví.

Myrna se usadila ve svém křesle a podívala se na Armanda, který si vzal křeslo uprázdněné Gabrim.

„Chceš si ještě promluvit o té hře?“ zeptala se.

„Jen to ne,“ odpověděl.

Chystala se přivést řeč na to, proč přišel, ale pak se zarazila.

Místo toho položila jinou otázku: „Co víš, co my nevíme?“ Chvíli mu trvalo, než odpověděl.

„Ty přece máš zkušenost s potenciálně nebezpečnými pacienty,“ začal. Hnětl přitom Henriho obří uši a pohled měl sklopený k mručícímu ovčákovi, pak ale zvedl hlavu a Myrna v Armandových tmavohnědých očích uviděla smutek. Upřímnou bolest.

Držel se svého psa jako záchranného člunu po potopení lodi.

Myrna přikývla. „Měla jsem soukromou praxi, ale taky jsem na částečný úvazek pracovala ve vězení, jak víš.“

„Pracovalas někdy na oddělení s maximální ostrahou?“ zeptal se.

„Tam, co zavírají nejhorší zločince?“ zeptala se Myrna. „Žádali mě, abych tam převzala nějaké případy. Jednou jsem tam jela, ale nevystoupila jsem z auta.“

„Proč ne?“

Otevřela pusu, ale pak ji zase zavřela. Snažila se uspořádat myšlenky, pokoušela se najít slova, která by vyjádřila to, co vlastně vůbec žádnou myšlenkou nebylo.

„Znáš výraz ‚bohem zapomenutý‘?“ Přikývl.

„To byl důvod. Seděla jsem na vězeňském parkovišti a dívala se na ty zdi.“ Potřásla hlavou. „Nedokázala jsem do toho bohem zapomenutého místa vejít.“

Oba tu budovu viděli, strašný monolit vyrůstající ze země.

„Dál jsi pracovala jako psycholožka v jiných věznicích,“ řekl. „Poslouchala jsi vrahy, násilníky. Nakonec jsi s tím ale přestala a odjela sem. Proč?“

„Protože už toho na mě bylo moc. Nešlo o jejich selhání, ale o to moje. Byli už moc narušení. Nemohla jsem jim pomoct.“

„Opravovat můžeš jen to, co se někdy porouchalo, ale někteří z nich možná prostě nikdy správně nefungovali,“ nadhodil. Oknem viděl, že se v lese pokrývajícím hory objevují krásně barevné skvrny, jak se javory, duby a jabloně začínají halit do podzimního hávu. Připravují se. Takhle začíná podzim.

Vysoko nahoře. A pak klesá, dokud nedojde až do údolí. Podzim je samozřejmě nevyhnutelný. Viděl, jak přichází.

„Dáš si kafe?“ zeptal se, vstal z křesla a překročil Henriho.

„Prosím.“

Zatímco naléval kávu, pokračoval ve vyprávění. „Johna Fleminga zatkli a odsoudili před osmnácti lety.“

„Takové zločiny čas nikdy nepřekryje, co?“ poznamenala Myrna, vzala si od něj hrnek a pak dokončila myšlenku.

„Znáš ho?“

„Sledoval jsem jeho případ,“ odpověděl Gamache a znovu se posadil. „Svoje zločiny spáchal v Novém Brunšviku, ale soudili ho tady, protože panovalo přesvědčení, že tam by se mu nedostalo spravedlivého procesu.“

„Vzpomínám si. Je pořád tam?“

Gamache přikývl. „Ve věznici s maximální ostrahou.“

„Proto ses mě na ni ptal?“ Gamache přikývl.

„Má nějakého terapeuta?“ zeptala se Myrna.

„Tomu se nedá pomoct.“

„Věř mi, netvrdím, že by z něj byl příkladný občan,“ namítla Myrna. „A netvrdím, že bych mu kdy svěřila vlastní dítě –“

Bylo to nenápadné, ale Myrna, která znala v Armandově obličeji každou vrásku, věřila, že uviděla pohyb. Záškub.

„– ale je to lidská bytost a musí strašně trpět, když udělal takové věci. Je možné, že s dostatkem času a terapií by se mu dalo pomoct. Ne ho propustit, ale pomoct mu zbavit se části jeho démonů.“

„S Johnem Flemingem to nikdy lepší nebude,“ řekl Gamache tiše. „A věř mi, že jeho démony vypustit nikdo nechce.“

Měla chuť něco namítnout, ale pak se zarazila. Jestli někdo věřil ve druhé šance, byl to muž, který právě seděl před ní. Je jeho kamarádka a neoficiálně taky terapeutka. Svěřoval jí svoje nejtemnější tajemství, nejhlubší přesvědčení i největší strachy, ale teď si říkala, jestli je opravdu slyšela všechny. A přemýšlela, jaké démony má tenhle odborník na vraždy v sobě asi zahnízděné.

„Co víš, co my nevíme, Armande?“

„To nemůžu říct.“

„Já jsem ten případ taky sledovala –“ Odmlčela se a zkoumavě se na něj zahleděla.

Pak jí došlo, co svým mlčením opravdu říká.

„My jsme neslyšeli všechno, že ne, Armande? S Flemingem se konal ještě další proces, neveřejný.“

Soud uvnitř soudu.

Myrna ze svých kontaktů se zákonem věděla, že systém takové věci umožňuje, ale nikdy neslyšela, že by se něco takového doopravdy stalo.

Pro veřejnost by se konal jeden soud, ale za zavřenými dveřmi, zamčenými a zajištěnými na petlici by se odehrával další. Soud, u nějž by se odhalily důkazy považované pro běžnou populaci za příliš děsivé.

Jak hrozné to muselo být, aby se prohřešili proti zásadám, na nichž jejich společnost stála? Jak strašná musela být pravda, aby ji skryli před veřejností? Účastnili by se jen obviněný, soudce, prokurátor, obhájce, stráž a soudní zapisovatel. A ještě někdo.

Jeden člověk, který nebyl s případem nijak spojený, ale zvolili ho, aby zastupoval všechny Kanaďany. Ten člověk by tu hrůzu vstřebal. Slyšel by a viděl věci, na něž se nedá zapomenout. A pak, když by soud skončil, by si je odnesl do hrobu, aby zbytek populace nemusel. Jeden člověk obětovaný pro vyšší dobro.

„Ty jsi nečetl jen spis, viď?“ nadhodila Myrna. „Konal se soud za zavřenými dveřmi, mám pravdu?“

Armand se na ni jen díval a maličko stiskl rty.

* * *

Gamache a Henri odešli z knihkupectví a vykročili přes náves. Na obličejích cítili svěží, chladivý podzimní vzduch. Vdechovali vůni přezrálých jablek a čerstvě posečené trávy, nohy jim šustily v nedávno opadaném listí.

Samozřejmě to Myrně neřekl. Nesměl. Bylo to tajné. A i kdyby Myrně směl říct, že ví o zločinech, které John Fleming spáchal, neudělal by to.

Přál si to sám nevědět.

Každý den, když se dveře odemkly a on směl vyjít ven, vracel se tehdy Armand do své montrealské kanceláře v Sûreté a zíral z okna na lidi dole. Na lidi, kteří čekali, až jim naskočí zelená, kteří mířili na drink nebo k zubaři. Přemýšleli o nákupech, složenkách nebo o svém šéfovi.

Nevěděli to. Četli noviny, viděli v televizi reportáže o procesu a mysleli si, že Fleming je monstrum. Ale nevěděli z toho ani polovic.

Armand Gamache byl nekonečně vděčný soudci, který měl dost odvahy tu nejkrajnější klauzuli schválit. A uvažoval, jestli pak soudní síň vydrhli, když to skončilo. Jestli ji vydezinfikovali. Vypálili do základů.

Nebo prostě zavřeli dveře, vrátili se ke svým životům a v noci se potmě modlili k Bohu, o němž věřili, že je mocný, aby mohli zapomenout? Modlili se za spánek beze snů? Modlili se, aby mohli vrátit čas do doby, kdy nic nevěděli?

Vědomosti nepředstavují vždy sílu a moc, někdy i mrzačí. Myrna nadhodila, že by terapie časem mohla zbavit Fleminga jeho démonů, ale Armand Gamache věděl, že to není pravda. Protože John Fleming byl ten démon.

A teď se mu podařilo uniknout z vězeňské cely. Protáhl se mezi mřížemi. Ve formě slov.

John Fleming byl zase venku. Přišel si hrát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Břicho nestvůry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.