Petr Borkovec (1970) se narodil v Louňovicích pod Blaníkem. Píše básně, povídky a texty pro děti. Překládá z ruštiny.

Petr Borkovec

Petříček Sellier & Petříček Bellot

Od autora ve Fra

Vnitrozemí. Vybrané a nové básně

1990–2005, 2005

Berlínský sešit/Zápisky ze Saint-Nazaire, 2008

(Zlodějíček, 2. doplněné vydání 2014)

Milostné básně, 2013

(Wernisch, 2. doplněné vydání 2015)

Rozvláčná vyjádření radosti, 2016

Lido di Dante, 2017

Herbář k čemusi horšímu, 2018

Petr Borkovec

Petříček Sellier & Petříček Bellot

Česká próza

Petr Borkovec

Petříček Sellier & Petříček Bellot

Jako eknihu vydalo roku 2019 Fra,

Šafaříkova 15, Praha 2, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2019

Text © Petr Borkovec, 2019

Author photo © Jana Plavec, 2017

ISBN 978-80-7521-093-7

ISBN 978-80-7521-095-1 (Pdf)

ISBN 978-80-7521-096-8 (ePub)

ISBN 978-80-7521-097-5 (Mobi)

„Znali jste Frantu Vyskočilovic? Dlouhého Frantu? Že ne? – nu to vám musím o něm vypravovat!“

Známý, praznámý úvod všech novelistů začátečníků. Vlastně už více atentát. A já jsem si dnes uchystal na čtenáře atentát zcela podobný! Už jede!

„Tážete se mne, cože mne za posledních osm dní zajímalo nejvíc?“

No já děkuju čtenáři za laskavý dotaz! Málo, tuze málo – skoro nic, abych pravdu řekl.

jan Neruda

HISTORIE SRNČÍ NOHY

HLEDÁM PRÁCI

Je jaro a světlo ráno a světlo večer, konečně. Přes zimu umřelo několik hodných lidí, vyhynulo pět šest druhů vodních ptáků, pár ostrovů zmizelo ve vodě – ale jaro strčilo do dveří a předvádí se se zbrojařským řemeslem: výhonky a výrůstky a výmladky vypadají jak zbraně vytažené ze soustruhu, po ostřích a hlavních tečou oleje a šťávy, mazy všeho druhu, pupeny vybuchují, pažby kvetou. Lesklý černý špaček tluče do tmy a jeho tlučení připomíná odjišťování. Všechny pojistky jsou v háji.

Nejradši bych si dal inzerát. Že hledám jakoukoli práci, že můžu bydlet i v karavanu a že nemám žádné vzdělání. Nebo takhle:

Hledám práci. Jsem muž 49 let

a hledám štípání a řezání dřeva.

Jsem levný. Jedinou podmínkou

je jakékoliv ubytování.

Štípal bych a stříhal a prořezával na jaře, ve světle. Rozdělal bych oheň a pálil odumřelé větve a díval se, jak plameny olizují rozkvetlý zlatý déšť, co roste u ohniště. Začínal bych v sedm, končil v pět, stovka na hodinu, pak bych šel k řece. Na světlezelených březích je, zdá se, jarní milování v plném provozu: odevšad se ozývají steny a výkřiky. Ale jsou to jen osamělí rybáři, kteří navnadili, nahodili, rozložili stoličky a na mobilech zapnuli porno. Přátelím se s nimi (jako teď se vším), ale dnes bych je minul a šel trochu dál. Vstoupil bych do vody a vybíral ze dna studené říční škeble a dýchal a cítil, že je všechno v pořádku, začíná jaro a já se – přesně jako jaro – neřítím do průseru. Něco by se našlo, ale nehorší se to, možná se na to dokonce trochu zapomnělo. V klidu bych vybíral velké škeble plné bledého masa (tak plné, že maso přetéká přes ostré okraje), které vypadají jako osahané peněženky nacpané tisícovkami a účtenkami. A prázdné lastury bych pokládal na molo, jednu vedle druhé, a díval se na ně, jak osychají. Želvovina. Perleť. Cín. Nikdo mě nehledá.

Jsem muž, 49 let, a mám jarní práci. Ubytovali mě ve starém hotelu, který předělali na ubytovnu pro dělníky, za pokoj se platí pět tisíc na měsíc; to krásně mám. Pokoj je nic, všechno nejlevnější, ale já mám k silonovým záclonám, dřevěnému obložení a šedomodrému kovralu starou důvěru. Líbí se mi tu. Stojím s jídlem u okna a dívám se, jak se silnice otáčí kolem květinářství a pizzerie a jak si auta dávají přednost při odbočování. Dva chlapi z pizzerie chodí každou chvíli na cigáro. Opírají se u kandelábru v zatáčce, kouří a nepromluví. Nebo skoro ne. Kolem nich brzdí auta a pospíchají lidi od vlaku. Do pizzerie zajde málokdo. Květinářka vedle končí den a nechává druhé květinářce vzkaz na ráno. Vzkaz zní:

Vodu v chlaďáku jsem vyměnila

a všechny hrnkovky zalila.

Myslela jsem, že když bude dneska kšeft,

tak ráno zajedu pro nějaké zboží,

ale byla to hrůza, tak bude asi lepší,

když se to doprodá. No kdyby náhodou

byl velkej kšeft, tak volej.

Paní tady má zamluvenou

begónii do pondělí, chtěla

ji rovnou, ale pak zjistila,

že má málo peněz. Tak

ona si pro ni přijde. Tak zatím.

Dívám se z okna hotelu do zatáčky a nevidím žádná zvláštní znamení. Jen běžné věci, žádná varování, klid. Ani já sám nemám žádné zvláštní znamení. Kdyby po mně vyhlásili pátrání, kolonka zvláštní znamení jednoduše zůstane prázdná. V mém případě, dalo by se říct, není čeho se chytnout. Je mi dobře.

KONEC KOLEDOVÁNÍ V LOUŇOVICÍCH POD BLANÍKEM

V Louňovicích pod Blaníkem – středočeském městečku, kde se narodil Jan Dismas Zelenka, já a několik dalších lidí – bývalo kolem Velikonoc pěkně. Kvetly staré třešně, psi štěkali na řetězech, slepice se toulaly až ke kostelu a škopky špinavé vody se vylévaly na silnici. Diktovaly se diktáty plné polí, zemědělských strojů, myslivců a těžkého průmyslu. V jarním slunci se leskly archeologické vykopávky, na jejichž okraji kokrhal obrovský hnědý kohout. Kopalo se všude, u náměstí, na nádvoří zámku, ve vlhkých zahradách, na Velkém Blaníku i na Malém Blaníku. Střepy středověkých hrnců se hrnuly z hlíny jako temný hustý pramen. Občas se zatřpytilo stříbro a studentkám archeologie se zatajil dech.

V hlubokém velikonočním tichu se v těch chvílích zjevoval doktor Radoměrský z Národního muzea. Bral okouzleným studentkám z rukou mince, úlomky halštatských spon a náušnic – a bezchybně je určoval. Co řekl, platilo. Nikdo, nikdo nepochyboval: každý v Louňovicích pod Blaníkem tenkrát věděl, že po neomylných slovech doktora Pavla Radoměrského vykvete, jako důkaz, na mezi nový zlatý déšť.

Jednou navečer, končil zrovna Zelený čtvrtek, vyoral traktorista Kudlík pod Velkým Blaníkem stříbrný poklad: hrnec nacpaný stříbrnými tolary. Nechal traktor traktorem (a poklad pokladem, na což nepomyslel) a s hrozným řvaním sypal do městečka pro doktora archeologie. Doktor nebyl doma. V tu ránu Kudlíka popadla hrůza, že mu ten poklad mezitím někdo vyfoukne a s půlkou nevěřícího městečka, kterou zburcoval jeho nekřesťanský povyk, se zas hrnul zpátky na pole. A velikonoční světe div se! U pokladu klečel doktor Radoměrský se štětečkem v ruce a jeho odborné polní kázání trvalo přes hodinu. „Namouduši, chlapi, jak to moh vědět? Kde se tam sakra vzal?“ kroutil Kudlík hlavou večer v hospodě.

Archeolog Radoměrský měl ke všemu půvabnou manželku. Dáma, říkávala moje babička. Kráska, která neví, který zvíře dřív, říkával můj otec. Kdo by se neohlédl, když v neděli odpoledne, v bílém oblečení a ruku v ruce, vcházel ten pár na faru k děkanu Oktábcovi, proslulému vynikající kávou? Všichni se ohlédli! I kosi na lípě!

I já jsem se ohlížel. Bylo mi čtrnáct a měl jsem starosti, v nichž kráska Hana Radoměrská hrála důležitou roli. Vysoká, s hustými vlasy, jejichž přirozený odstín byl nepochopitelně světlý, skoro bílý. Nosila drdol, který byl věčně trochu uvolněný a pohupoval se jí nad nápadně dlouhým krkem jako blyštivě bílé volavčí hnízdo. Když na ni dnes vzpomínám – na její průsvitné ruce a bezbarvé obočí, na sluneční brýle, které neodkládala – myslím, že byla albínka. Nebo poloviční albínka, jestli je něco takového možné. Vypadala jako filmová herečka. Vypadala jako nikdo jiný v Louňovicích. A když se mi podařilo proniknout do zámeckého kina na nepřístupný film, nevěděl jsem, co při choulostivých scénách hltat dřív: jestli plátno, nebo paní doktorovou, která se vášnivě líbala se svým manželem v poslední řadě.

Kolem Velikonoc bývalo v městečku Louňovice pod Blaníkem pěkně – a já býval vyhlášený koledník. V pondělí jsem vlekl domů bramborový koš po okraj plný vajíček a perníků – a moje babička mě chválila (v chválení byla virtuos). Chodil jsem vždycky sám, začínal v sedm ráno a drze koledoval i v chalupách a domech, kde jsem nikoho neznal. A tak se stalo, že jsem jednou zazvonil u dveří domku, který muzeum pronajímalo manželům Radoměrským. Zjevil se doktor v županu a tvářil se všelijak. Statečně jsem spustil koledu, ale když jsem byl v nejlepším, zarazil mě. „Víš co, koledníku, pojď se mnou,“ řekl a už mě před sebou strkal po schodech do patra. Otevřel dveře a nečekaně a trochu neurvale mě strčil dovnitř. A zavřel za mnou.

Stál jsem v tu ránu u postele, v níž spala paní doktorová. Dobře si pamatuju, že ložnice byla rozlehlá a světlá a že vlasy a nahá bezbarvá ramena a ruce Hany Radoměrské splývaly s bílým povlečením, takže to vypadalo, jako by přede mnou ležela nádherná oddychující hlava bez vlasů. Vtom se obrátila na bok a zpod peřiny jí vyklouzlo obrovské bílé prso s růžovým středem. Zkameněl jsem. Vzápětí otevřela oči. Nevykřikla – překvapeně, ale mlčky na mě hleděla, pak si pomalým sebejistým pohybem přitáhla peřinu.

„Tak spusť,“ řekla klidně.

Stál jsem nad tou ženou, uši mi rudly, špičkou pomlázky jsem mírně poklepával na peřinu a fistulí, s neustálým polykáním odříkával hody hody doprovody. Dlouho, až do úplného konce. Krásná Hana Radoměrská si mě pak změřila od hlavy až k patě – s pauzou někde uprostřed – a nekonečnou scénu uzavřela větou, kterou do smrti nezapomenu.

„Nejsi ani malej, ani velkej, můj milej hochu. Co s tebou?“

A usmála se na mě tím nejzářivějším sněhobílým úsměvem.

Ke koledování jsem se nevrátil.

Podobný úsměv jsem už nikdy neviděl.

ROHÁČI

Neuvažuju, pozoruju – už dávno. Dokonce i snění, jak si dobře všímám, jsem vyměnil za okounění. Nepřemýšlím, nesním – civím! A jak začne červen, léto, teplo atd., ještě to sílí.

Přibývá roháčů. Alespoň z naší příměstské zahrady se to tak jeví. Našich největších brouků, těch báječně hnědých českých goliášů, s nimiž mě pojí několik starých silných zážitků, tady za červnových večerů lomozí tolik, že nevím, kam se dřív dívat, kam dřív skočit. Je jich rok od roku víc. To nebývalo. Mám radost.

Nejprve stručně k starým zážitkům. Když jsem jako kluk sbíral brouky (a sbíral jsem je mnohem déle a vášnivěji nežli indiány a známky a banánové nálepky), roháče chyceného vlastní rukou nebo síťkou jsem ve sbírce dlouho neměl. Jednoho mi darovala paní učitelka přírodopisu Agáta Kňourková. Ze školních sbírek. Vzala mě tenkrát do kabinetu a z entomologické krabice vyloupla nevelkého samečka, kterému chyběl parůžek. Mrkla na mě a řekla: „S jedním rohem, ale stejně krasavec!“ Měl jsem ji rád, stejně jako toho jednorohého stařešinu odchyceného v roce 1967. Druhého roháče jsem dostal darem od našeho souseda. Exemplář to byl ohromný, měřil přes deset centimetrů. Jenže: byl jsem zrovna na pionýrském táboře a moje matka toho giganta odpreparovala, jak uměla. Zapíchla mu entomologický špendlík do hrudi a nechala tak. Když tohle s roháčem (a s kterýmkoli broukem) uděláte, následuje vždy totéž: nezraněný brouk se otáčí kolem špendlíku tak dlouho, dokud nezemře hladem. Trápí se a skoná s roztaženýma nohama, uschne a velice těžko ho později dostanete do správné preparační pozice – při manipulaci se nohy pravděpodobně odlomí. Což se, po mém příjezdu z tábora, také stalo. Šílel jsem. Prvního „svého“ roháče jsem ulovil-neulovil na autobusové zastávce v naší vesnici, před odjezdem z prázdnin: středně velká samička ležela pod nádražní lavičkou, zamotaná ve smetí a prachu: matka řekla, že si ji v žádném případě nemůžu vzít do autobusu, řekl jsem, bylo mi dvanáct, že se tedy nevracím, a utekl jsem zpátky do chalupy. Jeli jsme – i s roháčem – dalším autobusem.

Dnes už brouky nesmrtím a nepreparuju, sbírku dávno nemám. Ale s roháči něco přece jen trvá. Sedím večer v červnu na terase, chytám je do síťky a pokládám vedle sebe na stůl. No, to není přesné: nejdřív se přece dívám, jak létají! Roháč potácející se navečer vzduchem je něco, co si okamžitě říká o nepříliš dobré, příliš lidské metafory. Ale prosím: nejpřiléhavější je možná ta, že letící roháč je podoben bloumajícímu rozevřenému nečlověčímu oku (panenka je tělo, bělmo obstarají třaskající křídla). Je to také anděl – nejen pro to, že letí téměř vzpřímeně (letí, jako by stál; s krásnými esíčky zadních nohou), ale také proto, že je v nebi i na zemi – odjakživa jsem obdivoval výšku roháčího letu, ani blízko nebi, ani blízko zemi, mezi. Stačí natáhnout ruku, ale nikdy to nestačí! Zkrátka ten brouk stojí za pozorování a popis – a není dobré spokojit se s tím, co člověka napadne jako první.

Ale v jedné chvíli (večer, v červnu, na terase) je konec všeho popisování, jsem stržen loveckou vášní – chytám jednoho za druhým a pokládám vedle sebe na stůl. Roháč vzlétá těžko. Když ho odchytnete, když zatáhne a zaklapne to komplikované soustrojí křídel, trvá mu dlouho, než zas nastartuje a vznese se (samičky s tím mívají víc práce než samečci). A tak mávám síťkou a chytám a chytám, a když jich mám dvacet až třicet, vyrovnám je na stůl podle velikosti a pohlaví a jdu vzbudit svou dvanáctiletou dceru. S úžasem pak zíráme na něco, co se líčí opravdu těžko, a trpělivě čekáme, až se to něco pomalu, postupně rozpadne a s tichým burácením zmizí ve tmě. Někdy to trvá přes hodinu. Nemyslíme na nic!

NATALI

Je horké léto 1987, má po přijímacích zkouškách na medicínu.

Neví, jestli ho přijali, ale matka od rána do večera někam telefonuje, tváří se záhadně, ale není nervózní: její známosti zřejmě zabírají i tentokrát – a tak se neptá a je šťastný a spí. Den ze dne odkládá plány na bezstarostné měsíce, které čekají. Které může nechat čekat.

Jednou odpoledne se matka posadí na jeho postel, típne mu cigáro, zapálí si svoje a prohlásí, že ho profesor Kuklík chce vidět, že bude muset na brigádu do motolské nemocnice, že bez toho se jeho přijetí na fakultu neobejde. On se na nic neptá, mlčí, jako vždycky. Ale nečervená se – drobná změna toho horkého léta.

Když matka odejde, kouří. Potom usíná. Pak je na brigádě v pražské motolské nemocnici: pracuje jako pomocná zdravotnická síla na dětské jednotce intenzivní péče.

Začíná v půl šesté ráno, jako první má na starosti povrchy a odsávačky plné hlenů. Přes den chodí po areálu a nosí krev a výtěry a zprávy o nich. Vynáší odpadky, vozí prádlo do prádelny. Neustále se převléká ve filtru – šatně se zelenými a bílými plášti, lehkými halenami a kalhotami, s návleky na všechno možné a s jednou kabinou se závěsem, kde je vždycky – i v šest ráno – příšerné vedro. Hraje karty s klukem, co jako jediný z pětičlenné rodiny přežil autonehodu – kluk zatím neví, že zůstal sám (řeknou mu to až zítra ve dvě: „Kdyby se tě na něco ptal, přijď pro mě, lásko.“). Ohřívá jídlo pro Leničku, která se narodila bez ledvin a žije na áru už dva roky (její rodiče sem chodí každý den dopoledne a večer, vždycky spolu).

Dívá se na krásnou vrchní sestru Alenu, která mu říká lásko (všechny sestry jsou tady na jipce pěkné a vždycky dvojsmyslné a všechno vydrží), jak operuje rozštěp dítěti, které se narodilo před pár hodinami a má nefunkční plíce. Dva lékaři, na jejichž jména si dávno nemůže vzpomenout, už dokončili práci na plicích – dívají se teď na Alenu všichni tři. Jeden z doktorů řekne: „Doufám, sestři, že s mým rozštěpem byste to svedla stejně dobře.“ Všichni se smějí, i Alena, i on. Přivážejí dvě dívky, sestry, otrava houbami, jsou už starší, tak patnáct šestnáct: za několik hodin obě umírají (jejich rodiče o několik pater níž přežijí).

Venku je hrozné vedro, v neposekané trávě areálu se válejí desítky koček, jde se vzorky a myslí na sténání sestřičky Liny, které se vždycky, když má službu (noční i denní), ozývá z lékařského pokoje. Sestry neustále kouří na sesterně, myslí na ně. Sestry jsou pod světle zelenými halenami nahé, myslí na ně. Lásko, říká Alena v rozpálené šatně, nepodal bys mi halenu – a prudce rozhrnuje nezatažený závěs kabiny a neobrací se k němu zády, ale obrací se k němu bokem.

Dělá prapodivné věci: krade ve filtru bledě zelené jipkové oblečení a doma v něm spí; krade a schovává si dětské sirupy na záchodě a postupně si na ně vytvoří lehkou závislost. A když jednou dostane uloženo, aby odvezl mrtvé dítě na patologii, sáhne ve filtru pro oblečení, které smějí nosit jen lékaři, oblékne si dokonce bílou košili s límečkem a na krk pověsí ukradený fonendoskop: jezdí v zakázaném oblečení s mrtvým dítětem křížem krážem po nemocnici (dětské tělíčko přikryté tenkým prostěradlem tak, aby nebylo pochyb), vybírá si čekárny narvané pacienty a předvádí se s tím, co veze, a hltá vystrašené pohledy nemocných.

Tajně pije dětské sirupy, je v motolské nemocnici, půjde studovat vysokou školu a je šťastný: když na otravu muchomůrkami umře Natali, starší ze sester, sedí a čeká u jejího lůžka, až přijde čas, pak se oblékne do bílého pláště a oklikami plnými lidí vyráží na patologii. Potom se rozhoduje pro něco jiného, vjede s lůžkem do výtahu a spustí se dolů do prádelen, blokne výtah a odhrne prostěradlo: Natali nemá vlasy, přitom má, ale jsou slité a oranžové jako její obličej a ramena a všechno ostatní; jako by to byly kusy nazlátlé kůže, z nichž trčí obličej, zvláštně vysunutý vzhůru. Její pootevřená ústa jsou fialová a od víček jí tečou bledě fialové špičaté stíny. Natali vypadá jako uplakaná žlutá maska, pod kterou vůbec nic není. Sáhne jí na prso (hrot bradavky, narudlý, taky tak záhadně vysunutý), celou dlaní, ale nestiskne, i když chce, chce v tom výtahu, chce.

Jednoho rána přijde do práce a všichni na oddělení brečí, i doktoři (nikoho z personálu nikdy předtím plakat neviděl) – Lenička po dvou letech zemřela. Pláč rychle střídá nový příjem, vydechnutí, cigarety, sprosté poznámky, vždycky vtipné, další příjem, stálé změny rytmu, výměny směn.

Přivážejí dvanáctiletého chlapce, který doma v koupelně prolétl porcelánovým umyvadlem: má z obou stran hluboko prořízlý krk, slepená zakrvácená hlava se mu děsuplně klátí ze strany na stranu (jako podřezaný, ještě živý kohout, říká si, a vidí to i teď). Všichni jsou ve vteřině na svých místech, každý ví, co dělat, nikdo v ničem nechybuje, netápe. Práce jde hladce. Pak je po všem, kluk žije, kouří se na sesterně a Lina se jako vždycky přezuje z plátěných bílých sandálů do černých lodiček s úzkými vysokými podpatky a rozváže si zelený plášť až po břicho. Zapálí si. Doktoři pijí kávu, dívají se na to. Na sesterně jsou tři popelníky, v každém hoří cigareta. Jeden z lékařů říká:

„V jehlách maj chodidla vypadat jak propnutý při milostný předehře, ne jak při orgasmu. To bys už mohla vědět, Lino.“

„Neříkej, doktůrku, žes někdy udělal někoho jinýho než sám sebe,“ odpovídá Lina.

„A je po vizitě,“ dodá někdo.

Mívá taky noční služby, kterým se tady říká žurnály: od devíti večer do sedmi ráno. Polehává vzadu na vrátnici, ve služebním pokoji, a Ruda a Marek, s nimiž službu mívá nejčastěji, celou noc nepřetržitě chlastají.

Nejdůležitější prací je odvážení pacientů, kteří zemřeli, do boxů nahoře ve stráni (v létě umírá hodně lidí). Každé tělo se zapíjí rumem z lahve; hraje se o to, co nejrychleji dopravit mrtvé tělo na patologii a mrsknout s ním do boxu, stopuje se to. Na vrátnici je žebříček s časy – nikdy nekončící turnaj s názvem Bodie a Doyle: bleskem na oddělení, tělo do prostěradla, lůžko na kolečkách, před patologií skřípají brzdy, bouchají dveře sanity… těch neuvěřitelných řečí… i jeho řečí… Centrální box je o víkendu přeplněný, těla se neodvážejí: muži se pokládají na ženy, aby si naposledy užili.

Bodie s Doylem ho neustále zavírají do hlavního boxu a vyzvedávají – vymrzlého a bílého – po půl hodině. Ale vlezlý chlad vlastně nevadí: to hrozné, to, čeho se už nikdy nezbaví, je nasládlý, sládnoucí pach, který jako by polykal, jedl, trávil. Co tam viděl, dokáže popsat – ale teď ne. A jednou v noci ta otázka: „Už jsi, mladej, viděl miminkovskej box? Tak se dívej.“ Dívá se.

Za pár dní zvesela pozve do dětského boxu kamarádku Kláru – tady nikdo nic nekontroluje, kdokoli může kamkoli. Ruda s Markem se výborně baví. Klára se v pěti minutách sesune k zemi a on ji křísí z mdloby na trávníku vedle patologie – slunce svítí, Ruda s Markem se baví ještě líp a rum teče proudem, i po Kláře, která se neprobírá.

„Těší mě, Rudolf,“ říká Ruda a pravicí třese Kláře pod sukní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Petříček Sellier & Petříček Bellot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.