Ivana Myšková (1981) se narodila v Roudnici nad Labem. Vystudovala Literární akademii v Praze, obor tvůrčí psaní a mediální komunikace. Od roku 2007 působí na stanici ČRo 3 – Vltava, kde natáčí rozhovory a reportáže o literatuře pro pořad Mozaika a příležitostně vytváří i delší komponované pořady. Jejím debutem byla rozhlasová hra Odpoledne s liliputem (2007). Prozaické texty publikovala v Revolver Revue a v internetovém časopise Dobrá adresa.

Ivana Myšková

Nícení

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury ČR.

Česká próza

Ivana Myšková

Nícení

Fotografie na obálce Kristýna Moješčíková,

z cyklu Home Sweet Homes, 2010 (výřez)

Jako eknihu vydalo roku 2014 Fra,

Šafaříkova 15, 12000 Praha 2,

fra@fra.cz, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2012, 2014

Text © Ivana Myšková, 2012, 2014

Cover photo © Kristýna Moješčíková, 2010

Author photo © Radek Brousil, 2012

ISBN 978-80-87429-30-3

ISBN 978-80-87429-94-5 (Pdf)

ISBN 978-80-87429-95-2 (ePub)

ISBN 978-80-87429-96-9 (Mobi)

Alexandře Berkové

mým kajkám

a Mileně

Vajíčka kajky mořské (Somateria mollissima) leží v hebkém prachovém peří, které si samice vytrhává z hrudi.

Od agamy po žraloka

Velký ilustrovaný slovník zvířat

Nevím, kdo jsem, ale trpím, když jsem deformován, toť vše.

Witold Gombrowicz

Nícení

A bujný fíkus bujně rostl až ke stropu. A pak už nemohl dál – byl tam ten strop.

„Musíme ho ufiknout,“ řekl Předobraz.

„Musíme udělat díru do stropu,“ řekla Hermína.

„Jak byste se sem hodila!“ zvolal před prázdným výklenkem ve zdi zchátralého kostela, výklenkem pro světce. „Stála byste nehnutě, v modré říze po paty a odpouštěla hříchy!“

„To bych mohla, dlouho sháním smysluplnou práci,“ řekla jsem. A on se sklonil, hluboce se sklonil, že mě vysadí. A já jsem stoupala a stoupala a konečně se vyškrábala do té niky, oprášila si kolena a zaujala svatý postoj. Byl odtud krásný výhled na okolní kopce a rybníky, a ty se oslnivě leskly. Ale jako by prázdnota, kterou jsem právě vyplnila, na oplátku zas vyplnila mě a já se náhle na něj podívala s úzkostí a děsem: „Co když mi bezbožníci dojdou? Je jich přece jenom omezené množství.“ On ucouvl o krok. „Neboj se.“

„Co když jsem tu pozdě a svět je zcela napraven a nebudu už k užitku?“ On ucouvl o kroky dva. „Neboj.“

„Co když mezi bezbožníky budou velké mezery? Co budu dělat mezi tím? Nemám tu nic na čtení. Jen tohle…“ Obrátila jsem se ve své nice k nápisům: Husník je zkurvysyn a Narvu ti ho do krku… „Co tady budu číst v těch prodlevách?“ A veliká prodleva se rozevřela mezi námi, rozvíraná přítomnou bezradností a budoucím steskem. On před ní ucouvl, aby tam nespadl, řekl: „O čtení se ti postarám,“ a zmizel.

7. června

Nesmíš mi věřit, Elvíro! Běda ti! Určitě je to smyšlenka. Takovou radost bych neunesla! A co vidíš? Žiju.

I kdybys uvěřit chtěla, musím Tě zklamat, je to sen… Život je přece dřina a odříkání.

Jenomže počet zázraků převyšuje počet obyvatel světa. Měj oči na šťopkách, Elvíro, uvidíš jako šnek a pak je spatříš taky. Díváš se? A co? Nic? Tak vidíš. Je to celé nesmysl.

Co když jedeš vlakem na nějaké místo a do kupé přistoupí pohledný a usměvavý muž a bez zbytečných řečí se dáte do řeči a vystoupíte kupodivu spolu a vykročíte stejným směrem? Co když jdete lesem, rezervací, všechno je chráněné a i Ty cítíš, že jsi pod ochranou? Co když jdete (a už je to putování) a potkáváte v lesích betonové bunkry, okolo rostou tisíce netykavek a Ty s ním (s tím mužem z vlaku – nemožné) hledáš nejtučnější lusky, přesně jako v dětství, vybuchují po dotyku jako pumy a shodnete se: Ty bunkry jsou tu proti netykavkám. Ve střílně je hnízdo a vás zajímá shodně: Který pták rád zobe netykavky?

A co když potkáváte staré vodárny, ty drobné vodní paláce, a křičíte jak malí: „Ty jsou jak hrnce s pokličkou! A taky modrý!“ A zdoláváte cestu rozbrázděnou skosenými stromy, na nich čtyři dřevorubci, povzdechnou si nahlas: Vy se máte, chodit po vejletech…

A co když se, bez mapy a bez úsilí, šťastnou shodou, objevíte v místě, kde si teď udiveně musíte říct: Tady jsem měl(a) být až zítra. A vstupujete stejnou brankou do stejného domu a nacházíte lidi, s kterými se znáte a musíte se divit tomu zpoždění: Proč jsme se my dva potkali až dnes?

Je půvabný a křehký a barva očí se mu mění podle světla. Vzezření šlechtické, zdvořilost, mravy… Vztahy jsou to jediné, o čem nevtipkuje. Je jako chodící myšlenka, tichý (jen smích je bujarý, s vějířky vrásek kolem očí), éterický (je to snad směšné, říct to o muži, ale ať – pro mě je) tak, že se ho bojím dotknout, abych ho nezranila a aby se mi nerozplynul.

A kůži má jako žena (skoro jako Ty!).

V řeči je cudný, až panický. (V řeči. Jinak je to přece nemožné, v pětadvaceti.) A moudrý a zkušený je – co toho ví, to musím dohnat! Jsem ostudně vzadu. (Bude můj učitel!) A přemýšlivý je! Zkoumá mé věty tak zodpovědně. Já říkám: Jsou hloupé, to si nezaslouží. On říká: Jen mě nech. – To jen pro ilustraci, samozřejmě si vykáme a budeme si vykat, nabízí to velké možnosti.

A chodí neslyšně, po způsobu šelem a objeví se vždycky nečekaně náhle, překvapí – vždycky ale vhod. (Hned jak se mi už už začne stýskat. A to ho znám šest hodin!)

Už končím, už musím, už nesmím ztratit ani minutu. Je kýč psát v radosti, ještě v té euforii – Ty mi to odpusť. Ty, jako jediná, která to čte.

Tvoje Hermína

11. června

Snad jste můj dopis nečekal tak brzy. Ani já ne, věřte mi. Zapírala jsem ho sama v sobě, trhala stránky, které nebyly… Ale čtyři dny jsou právě tak únosné. Čtyři dny, a mohla bych objímat zeměkouli!!!

Já vám taky zmizím! Jenomže co když to pro Vás není výhružka? Všímáte si, jak zoufalství šikovně zacláním pustou hrou? Nemáte-li oči rentgenové…

Nemáte-li oči rentgenové, nemusel jste prohlédnout, proč jsem tak rychle odmítla ten večer. Měšťácká morálka, samozřejmě, matčiny výzvy k nedůvěře, stud, vlastní neřestnost… taky. Ale ten jediný důvod byl: protože jsem po ničem jiném netoužila! Vdechovat vůně (Mám Vám věřit, že jsem si opravdu přivoněla k tamaryšku?) a nebát se (vždyť jsou tak omamné), protože Vy budete se mnou…

Pochopte, to jsem si musela odepřít.

Ještě že jste mi nerozmlouval dlouho. Zeptal jste se dvakrát. Zeptat se potřetí, povolila bych. To jste se nemohl zeptat ještě jednou? Mohla jsem sama před sebou uhájit svou pevnou vůli, mohla jsem dokázat, že skutečně nepovolím. Takhle jsem stále na pochybách…

Na mé jméno se, doufám, rozpomenete

Nesmím se na lidi tolik usmívat. Špatně se to chápe, myslí se, že tím něco myslím, a někdy dokonce, že tím něco říkám! Jenomže já mlčím, mlčím a usmívám se, snad je to trošku záhada, ale proč ji luštit – nikdy se nepřidám k výpravě k jezeru Loch Ness. Copak se musím pořád vysvětlovat? To nebylo na vás. Ne? Tak proč jste se na mě dívala? Já se na vás nedívala. Ne? A co je tohle? To není dívání? A zadívá se na mě tak, že musím uznat, ano, jestli to vypadalo takhle, tak to dívání bylo, dobře, bylo to dívání. Ale to neznamená, že jsem se na vás usmívala. Ne? plácne se do stehen. Tak na koho? Na koho, když jste se dívala na mě? A čeká, čeká a povytáhne obočí. Neusmívala jsem se na vás a neusmívala jsem se na nikoho druhého. Vůbec na nikoho jsem se neusmívala. Hm. Aha.

A mně by se chtělo smát, obočí mu povylezlo tak, že málem srostlo s vlasy (což bylo komičtější o to, že muselo překonávat pleš), ale nesměla jsem, zas by si to špatně vyložil a zas bych mu to špatně vysvětlila. Ptal by se ještě: A na koho teda? Na koho, když vůbec na nikoho? A já bych ho jen zpražila svou pronikavou moudrostí (údiv nadosmrti – tak moudrá a tak mladá): Existuje přece úsměv na nikoho, pro sebe. Vy znáte jen ten druhý!

13. června

Elvíro! Nesoustředím se.

Nějaké zkoušky je teď to poslední, co by mě mohlo zaujmout, přestože předmět zkoušek mě zajímá neustále. Jenže ne a ne mě strhnout! A můžu si říkat „musí“ klidně nepřetržitě, z hlavy to pořád vypadává. Přišlo to v nevhodnou dobu. Anebo v nejvhodnější. Studentský stav mi dovoluje zabývat se vším zevrubněji, opravdu a nadoraz.

Vedle knih ke studiu do komínku vrším knížky od Jakuba (cokoliv, o čem se zmínil a v knihovně to měli), které přibývají den co den a přerůstají komínek první, a ten se nevyhnutelně kácí. Nemá tak pevnou základnu.

To by bylo, aby mi nepovolili (To by bylo smutný!) odklad, když jsem jako důvod uvedla „krajní zamilovanost“. A na studijním jsou tři ženy! Copak jim svým zpožděním způsobím nějakou újmu? Copak mě za to musejí ztrestat? Samosebou mě to trápí a už bych chtěla vědět, na čem jsem. Samosebou jsem si nadávala a zděsila se zněním toho důvodu. Jak nevhodně to mísím! Do úředního dokumentu strkám intimitu. To nemusí být pochopeno správně! Rektor to může považovat za vtip, kterému je prohřešek se smát, a tak mu upře všechnu vtipnost a posune to k drzosti.

Takhle nemoc, kdyby byla. Tu by odpustili. (Jistěže ne chřipku. Aspoň bronchitidu.)

Ta moje nízká vyplašenost, ustrašenost. Stokrát se mi hnusí! Trošku hédonismu sem, do toho zpuchřelého života! Bude to nové, Elvíro! Bude to iniciace. Jednat svobodně, z radosti. Jde z toho strach a děs, mrazí mě – neptat se, jestli to můžu. Můžu to?

Hermína

Jedu domů. Vezu batoh špinavého prádla – to jediné, co z velkoměsta vozím. Zkoušky jsem vzdala – zalžu.

Zoufale si přeji, aby ta slečna naproti, co vypadá tak usmoleně, protože má pravděpodobně celý život smůlu, necintala. Loupe si pomeranč a už už se ho chystá jíst, jenomže pomeranč kape při sebemenším zmáčknutí, kape po bradě a slepuje prsty, už do něho kouše, bože pomoz jí, bylo by krásné, kdyby ho snědla důstojně. Ale ne, krůpěje pomerančové šťávy neovladatelně vyrážejí na povrch dužiny a stříkají do stran, první už se nezadržitelně vsakuje do modrého roláku v místech jejích nadměrných prsou. Ach, určitě se jí děti ve škole smály. Braly si ji na mušku pro její předčasnou vyspělost; pokřikovaly na ni, žalovaly, schovávaly věci a zamykaly na záchodě. Rvaly jí za výstřih ohryzky a okurkový salát lily za krk. Nohy podrážely, za vlasy krákaly, do prsou žďuchaly. Sledovaly, jak se potí. Ubohá oběť školního naschválnictví. Vzrostlá a ztepilá, přitom tak vratká a rozviklaná. Ta dětská svoloč. Proč není hranice trestní odpovědnosti snížena k devíti letům, jako to bývalo v Anglii?

Bůhví, kam jede a za kým. Bůhví, jestli tahle stehna někoho svírala. A přitom byla první ze třídy. Zrovna se převlékla do čistých tepláků – smetanově bílých. Čekali před tělocvičnou na začátek hodiny, kluci i holky, když se jí na zadku objevila skvrna. Rychle se vpíjela do tepláků, chtivě pohlcovala třísla, až zalila celý klín. Ve dvanácti letech! Mohlo to vypadat jako zranění, mohlo to vypadat jako zázrak, ale vše bylo uvedeno na správnou míru. Bohužel. Nikdo jí nechtěl nic půjčit na převlečení. A jistě i teď. Jistě i teď menstruuje za chůze, nikdy se to nedá odhadnout. Kalendáře jsou k ničemu. Přijde to, když jedou k vodě (alespoň že nejezdí k moři, nemusí litovat tak trpce), přijde to, když si chce vzít něco bílého… Ne ne, v těch stehnech nikdo nebyl. Určitě bude ještě panna. Určitě jede za příbuznými. Za tetou nebo za babičkou. Po sestřenkách dědí. S babičkou vaří. Snad si něco pěkného odveze.

Mám chuť ji plesknout přes prsty. Pokousaný pomeranč si položila na kalhoty a teď se pokouší ulepenými prsty vyčistit skvrnu, kterou si stejně nakonec nešikovně zapere, takže to bude to první (a snad i jediné), co člověk uvidí, sotva se na ni podívá (podobně jako to bývají mastné vlasy, slepé oči nebo uhnilé zuby). Samozřejmě že ji pouze rozšmudlá, samozřejmě že si pouze do roláku otře zbytky vláknité dužiny. Samozřejmě že vlak sebou právě v tuto nestřeženou chvíli bez upozornění trhne a pomeranč se bezradně skutálí až k mým nohám. Samozřejmě že se pro něj shýbám a samozřejmě se pro něj v tu samou vteřinu shýbá ona. Samozřejmě o sebe naše hlavy křachnou a samozřejmě to má daleko k beránčímu ducnutí. Samozřejmě se omlouvá. Já samozřejmě taky. Zvedá se, má obrovskou skvrnu na levém stehnu a ještě větší samozřejmě na prsou, a konečně odklopýtá na záchod. Ale jen co si zamáčknu vzrůstající bouli, už se zase vrací. Samozřejmě netekla voda. Pusu má nezvykle vyboulenou – samozřejmě ten pomeranč snědla. Samozřejmě nemytý. Nikdy by nevyhodila nedojedený pomeranč – samozřejmě!

Jako bych se za ni nemodlila, jako bych k ní nevysílala jednu dobrou radu za druhou a druhou lepší za první. Jakmile přece pomeranč vystříkl poprvé, věděla jsem, že vstrčením celého pomeranče (ostatně přijatelně velikého) do úst by předešla všem těmto pozdějším komplikacím, vstrčením celého pomeranče by převýšila ty škodolibé skrčky ze školních let, protože vstrčením celého pomeranče by jim vytřela ten domýšlivý zrak, protože vstrčení celého pomeranče do úst byla jediná skutečně rozumná věc, kterou vůbec mohla udělat. Tak proč si počínala tak krajně nerozumně? Proč ukusovala z pomeranče, který se ukusovat nedá anebo dá, ale jen za cenu zákeřného potřísnění? Bože, slituj se, ať aspoň z kapsy nevytáhne nějaký ztvrdlý a páchnoucí kapesník. Párkrát zamžikám a protřu oči, abych se probrala z nudy a únavy, abych si pohledem na úhledný čistý a voňavý kapesník potvrdila nesprávnost své diagnózy…

Samozřejmě z kapsy vyprostila sežmoulanou kostkovanou hrudku. Šnuptychl! Ach né, ach kéž bych oslepla a zhlédla osud méně předvídatelný!

Hle! Usnula jak unavený ptáček, na sesli, jak na bidýlku, hlavička jí padá a sem tam pípne ze spaní. Miláčku. Už jsem tady… Přišla jsem, abych se s tebou podělila o všechnu svou radost… Přistoupím k ní tiše, poklekám – je roztomilá – pokouším se opatrně vyjmout z jejích prstů nůž.

Co se všemi těmi jablky? – U loupání jablek můžu aspoň sedět…

Kdyby se mi podařilo pořádně ji opřít, nohy podložit, mohla by spát spánkem spravedlivých déle.

Ale jen se dotknu střenky, procitá: „Ježiš, už jsi tady? Co děláš? Neřízni se!“ A pak se chytá za hlavu: „Můj bože, já jsem usnula…“

„No a? Tak usínej… “

„Co blázníš? Teď budu spát?“ A kouše do udidla, postroj navléká…

„A co bys nemohla, dyť můžeš…“

„Já můžu? Kdes to sebrala? Já můžu akorát všem dělat služku!“

„Odpočiň si, natáhni se, čti si…“

„To můžeš ty, já ne! Tý práce kolem, bože!“ Kdepak, ona se nepropustí. Ona se nevypřáhne, nenechá se svést. Je nervózní, plaší se a rudne:

„Kdyby mi aspoň někdo pomoh. Já už to všecko sama nezvládám.“

„A co a co?“ bezradně se rozhlížím a netuším, s čím, kromě jablek, můžu pomoci.

„Ty nevidíš tu práci všude kolem?“

„Ne, nevidim.“

A vím, že je to špatné, jedna z nás vidí přízraky, které ji straší a sužují, jedna z nás rozmlouvá s duchy. Neví, kam dřív, motá se dokola, mezi kredencí s vyleštěným sklem a lednicí s navařeným jídlem na tři dny, motá se a pletou se jí nohy, zakopává, obstoupená svými chimérami.

„Tak ty to nevidíš…“

Postávám za noci v rozlehlé hale v nejvyšším patře jakéhosi honosného domu se štuky, jen po stropě se míhají stíny mdle roztančených plamenů z krbu na konci haly. Veliké ticho a opuštěnost věcí. Za oknem se vznášejí postavy mně známé, podobné parašutistům, jen bez padáků. Pohupují se ve vzduchu jako v hlubinách (poloha pádu a přitom vznes). Chvíli je vnímám tak, jako bych byla venku s nimi, chvíli za zavřeným oknem, uvnitř. Rej strašidel?

„Já už ho za celej den ani nevidim.“

„Protože je tak nezřetelný.“

Není neviditelný. Je nezřetelný. Nezřetelný otec. Tušený kdesi v podzemí. Nebo na střechách? Tušený zrovna tak nezřetelně.

Někde tady bude. Někde tu musí být. Před třemi dny vešel těmito dveřmi. Tři dny u nich hlídám a ještě nevyšel. Bezpochyby tu je. To víte, dům je rozlehlý a nohy krátké. Nedoběhneš. Závod Achillea s želvou.

– Pokud si nestaví tunel, najde se.

– To bysme něco slyšely. Viď, že bysme něco slyšely?

– Co říkáš?

Může si hloubit tunel. Zrovna tak nezřetelně. Bývali takoví vězni. A on je stará škola. Tuhle jsme zoufale hledaly pilník na nehty. A nikde nic. A třeba i samotným nehtem – zdivo je podmáčené.

– Co to je za šramot?

– Kočka!

– Vždyť tady spí!

– Stejně je to ona. Vždycky je to kočka. Je za to zodpovědná, i když spí.

Těmito dveřmi? To bysme si všimly… Nemůže proklouznout – hora chlap. Těmito nízkými dveřmi. Nebo se mýlíme? Není to hora chlap? Je to chlap docela malý a proklouznul nám už dávno? Docela bez tunelu?

– Však on se objeví. Až když to nejmíň čekáš. Dávám mu pod schody talíř s jídlem. A vždycky ho najdu prázdný.

– Ale může to být kočka.

– Vždycky to může být kočka. Ale vidíš ji? Tady spí.

– Je za to přece zodpovědná, i když tu spí.

– Tentokrát vím, že je to on. Talíř je dočista vylízaný.

– A tati, proč jsi skoro nebyl doma?

– Ale já tam byl, celou dobu jsem tam byl. A kde jsi byla ty a máma? Celou tu dobu jsem vás hledal…

– Už si s ním ani nemůžu promluvit. Jedinou kloudnou větu z něj nedostanu.

– Protože je tak nesouvislý.

Není roztržitý či nevšímavý. Je nesouvislý. Není roztržitý. Je roztržený. Na malé kousky, které neumíme pospojovat. Je to s ním jako s věcmi, které všelijak porůznu za sebou trousí. Po domě nacházíme spoustu předmětů, o kterých nevíme, k čemu jsou. Součástky věcí, které jsme nikdy neviděly v celku. A tak bývá s námi jen nějaká jeho část (ostatní s sebou nepřinesl, ostatní někde bloudí) a zůstává pro nás nadále, jako ty divné součástky, nesestavitelný.

Svoláváme se k večeři. Těším se na ni jak malá, protože dneska si zase svorně zahrajeme, na moji počest, na uvítanou, báječnou, náramně legrační zábavnou hru. Ale ne, nikdo mi nic neprozradil, uhodla jsem to sama – v kredenci jsem totiž objevila dvě podstatné rekvizity – starý a čerstvý chléb. A bůhví, co přijde ještě! Úžasné! Kde jinde tohle zažiju? Kde jinde tohle mají? Ne, nikdo nám to neporadil. Vymysleli jsme to sami! Druhá přirozenost. Nic to nestojí a dá se to hrát několikrát denně. Dokud je co jíst.

Miluju boje o tvrdé patky!

„Dej to sem!“

„Nedám.“

„Neber si tu tvrdou…“

„Já to mám ráda.“

„Houby máš ráda. Ty to jíš, aby se to snědlo.“

„Přece to nenechám zplesnivět… Nejdřív se musí dojíst ten starej.“

„A proč jsi mi teda mazala ten měkkej?“

„Protože to máš ráda.“

„A ty to nemáš ráda, ty nemáš ráda měkkej chleba?“

„Nejdřív se musí sníst ten starej!“

„Ale když nezačnem jíst ten novej, tak taky zestárne, a zase dokoupíme novej, ale stejně budem jíst ten zestárlej, a když ho konečně dojíme, pustíme se do měkkýho, kterej už mezitím ztvrdne, a takhle pořád dokola…“

„No jo, no jo, zase nás budeš poučovat… A co si stěžuješ? Nemáš snad měkkej?“

„Mám, ale chci starej.“

„Starej mám já. Už jez.“

„Tak si vem můj a dej mi svůj.“ A tady to začíná – „přehazka“. Házím jí svůj čerstvý krajíc, beru si její, matka můj krajíc hází na otcův talíř, otec zas mně…

„Prosimtě vem si to!“

„Ty si to vem.“

„Máš na to chuť, tak žer.“

„Ty máš na to chuť, tak žer.“

„Co? Takhle se mluví s mámou? Milane, slyšels to?“

Upřené pohledy z očí do očí – každý si zakrývá talíř dlaní.

„Hele, ptáček.“

„Kde?“ A už to má na talíři.

„Hermíno, neblbni.“

„Ty blbneš.“

„Já blbnu? Takhle se mluví s mámou? Milane, ta holka nemá úctu. Tak se mě zastaň!“

„No… holky… tak…“

„A ty mě zase šidíš! Sama si vezmeš tvrdej a mně nedáš…“

Legrace. A to šlo jenom o chleba. Lepší je to při teplém jídle. Koukáme, kdo kolik má. Matka má ze všech nejmíň a kližky, kosti, všechno, co se nepovedlo (a toho není nikdy moc), co se rozvařilo, přichytilo, připálilo…

Obhlížíme talíře. A šup. A šup. Chvilička nepozornosti – a už to tam má… A ještě. Legrace. Nejkrásnější kousky dávají mně, největší dáváme tátovi. Z polívek a omáček se vybírá masíčko, mandličky, houby a hup – a ruka nad talíř. – Mně ne!

Maminka půlí omeletu – to jsou spravedlivé půlky! Maminka porcuje husu – to jsou spravedlivé porce! Maminka čtvrtí dort – to jsou spravedlivé čtvrtky! Opravdu, jedna jako druhá.

A poslední kousek vždycky zbude.

„To je tvoje.“„Ne, tvoje.“„Ne, tvoje.“

Potom se ošetřen uloží do ledničky jako do márnice a nechá se pěkně zkazit. Protože nikdo neví, čí to je.

„A pro mě je to škoda.“

Chorobnou únavu a ospalost, která přicházela tak záhy po probuzení, vystřídala chorobná vitalita a nedočkavost. Nemůžu dospat, budím se o mnoho hodin napřed, před veškerým vřeštivým zakokrháním, které tak drze a neodbytně ohlašuje to, co bychom sami rozpoznali, jen kdyby nám k tomu dali příležitost. Otvírám oči bez váhání, rychle, jako bych se právě vynořila z temnoty mořských hlubin, jako bych měla jen pár hodin života a o překot se chtěla nalokat posledních doušků světa. Je to, jako bych se chtěla vynadívat, jako by obyčejné mhouření znamenalo skomírání, nedovolím víčkům, aby klesla, někdy až zabolí, jak silou odtrhnu přilepené řasy. Mohutný nádech! Strhnout náplasti a vidět, třeba jen tmu. A přede mnou je spousta tmy. Ještě dlouho nerozsvěcím. Jen napřímená sedím na posteli a nedělám nic. Pot na zádech zasychá a chladne. Hlava se klátí a pokyvuje – přezrálá makovice – každou chvíli může už bezvládně trousit – malátná malátná, opiově.

Tedy nikoli vitalita Valburžina. Ta věděla, pokaždé věděla, co si počít. Ta se nedala zastihnout v bezradnosti. Každý krok, gesto, slovo vedla rozhodnost. Každý úsměv i zajíknutí předem promyšleno. V pohybu nikdy neustávala, tahle Valburga. Dávali mi ji do pokoje, abych si vzala příklad – vzpruha Valburga. Nejen lehátko, i pohodlná postel s nebesy byla pro Valburgu něco jako gymnastické nářadí. Jako by spala na kladině. Ležela těsně při kraji, připaženo a snoženo, vydechovala v rychlém tempu, krátce. Občas jí zacukalo v oku, pak v ruce, nejčastěji v nohou. Připomínala mi spící psy, určitě ve snu běžela, přeskakovala šraňky a vrhala se za klacíkem do vody. Určitě se nedovedla procházet ani ve snu. Ráno se na posteli jenom mihla a byla pryč, proklouzla skulinou mezi dveřmi jako lasička, aby nezmeškala teplá vejce se slaninou, o která byl vždycky takový zájem, že nikdy nevychladla. Po snídani se Valburga opět dostavila, chlapsky zabušila na dveře, zakřičela „hoří“ a stáhla ze mě peřinu. Čilá, nekonečně čilá Valburga.

Ale já se nevytrhávám ze spánku, abych byla první, abych nepřišla o vejce se slaninou. Valburga tu není a není tu ani nikdo další, nikdo z toho prapodivného pěveckého spolku. Budím se a třeštím oči do tmy a je to protipohyb, nic víc než protipohyb, jsou to ruce napřažené proti stropu, který se urval a neodvratně padá. Je to vůle odklonit nebezpečný sklon, odvrátit předčasnou smrt nebo alespoň zmírnit hrůzu jejích důsledků. Zahynout ne tak roz-tříš-tě-ná.

Vím, že mám schopnost všechno zaspat. Vím, že to mě budí. Probuzením zatlačuji víčka své přirozenosti; mou přirozeností je spánek. Jak se pak ale účastnit života? Musela jsem objevit násilí, abych z této absurdní spletitosti vybloudila. Mívám teď víčka zmodralá od prstů – vzbuďte se, vzbuďte se! Proto ten nádech tak mohutný.

12. července

Nejmilejší Elvíro,

přehrávám si ty dny už tak často a s takovými podrobnostmi, že téměř překrývají dny dnešní, jako ubrus desku stolu (a dokonce tak přečnívají přes okraje, milosrdně zahalují oděrky a vrypy). Konečně mám život podložen – a z dnešních dnů mám palimpsest!

Neutíkám už ke smyšlenkám, snům a fantaziím, ale ke skutečnosti! K něčemu, co bylo, co se stalo, co existovalo a dosud existuje, k tomu, co bylo zřetelné, určité, hmatatelné, k větám, co byly vyřčeny, pohybům, co byly vykonány, k tvářím a krajinám, co byly spatřeny.

Ten text byl napsán a je pod vším přítomen, je stále znát, i když jej vzdalují nové vrstvy a vpíjí se, vzlíná na povrch, vměstnává své kontury mezi kontury dnešní a naplňuje tvary ke hmatatelnosti leckdy s takovou silou a vehemencí, až prudce zabolí určitá místa v těle. (Ale ty zásahy jsou vesměs šťastné.)

V těch chvílích se mi daří rozpoznávat, čeho jsem si předtím nepovšimla. Leckdy to ovšem naruší tu hladkou romantiku. Ale zas je to blíž pravdě. Tedy: okouzlení, které jsem Ti líčila už „z místa“ a které v téže intenzitě vyvstávalo dosud, bylo zkreslené, silný okamžik prozření (a tedy pravé okouzlení), okamžik, kdy jsem „ho“ poznala, kdy jsem si uvědomila, že vím, že „je to on“, pravděpodobně nenastal, když jsme jeden druhému pohlédli do očí a museli je sklopit, nýbrž až dlouho poté (alespoň dvě hodiny, a to už jsem se nechala odstát), když jsme přistoupili ke švédským stolům a jedli. Pochoutky z mís mizely rychle, ani my jsme nezůstali stranou (i když víš, co si myslím o veřejném pojídání). Jakmile ale na míse zůstal jen jediný, poslední kousek, všichni odložili příbory – tabule skončena. Byla to ohleduplnost, anebo obava, aby mě, zrovna mě, někdo nepřistihl, aby mě, zrovna mě, nepovažoval za největšího žrouta či nezdvořáka?

A tehdy, když už se všichni chtěli odvrátit, tehdy si Jakub vzal čistý talířek a s gustem, s chutí, bez okolků si na něj vidličkou obratně přenesl poslední kousek sýrové rolády, nejlepší sýrové rolády, jakou jsem kdy ochutnala, a snědl ho. On snědl poslední kousek, Elvíro! Dokázal to! On zlomil kouzlo – tím, že snědl poslední kousek, tím ho vysvobodil z prokletí! Poslední prašivý kousek zbavil prašiviny! A s jakou samozřejmostí! Ne s odvahou.

Zatímco všichni budou do té věci kopat, budou ji překračovat, složitě obcházet, budou se rozčilovat, že tu je, on půjde, sehne se, zvedne ji a udělá s ní něco patřičného. A nebude postávat, čekat na vavříny, pokřikovat – Ještě že mě máte!

Můj spasitel denního života. To – je – on. A zaplála jsem obdivem a něhou. A ještě nevyhasla.

Tvoje Hermína

Dnes je všechno krásné! Protože pana Knitla konečně napadlo vzít Bohouše na procházku. A my sedíme v kuchyni, nohu přes nohu, ještě v županu (obě!) a vychutnáváme (vychutnáváme!) si horkou čokoládu (čokoládu!) a všecko je krásné, protože pana Knitla napadlo vzít Bohouše na procházku a Bohouš teď tedy běhá venku, možná na volno, možná ještě na půjčeném vodítku a obojek ho trošku škrtí, divočí, štěká až do chrapotu, plete se pánovi pod nohy a do šňůry se zamotává, je s ním spousta práce a toho napomínání, pan Knitl už taky chroptí, oba se nemotorně motají jeden vedle druhého, pan Knitl škrtí Bohoušovi krk a Bohouš panu Knitlovi škrtí zase ruku, přetahují se na šňůře, jeden chce sem a druhý tam, jsou uřícení, zpocení, nervózní a navztekaní, bezradní a unavení, skoro bez hlasivek, ale jsou venku za vraty, jsou spolu na procházce, pan Knitl a pes Bohouš, poprvé za celé ty roky, a to je zázrak. Nejspíš je zázrak příliš silné slovo, nejspíš je to jen svátek – ale přesto neváhám říct zázrak, nemusí to tak být, může se to tak jen jevit, a mně se to tedy tak jeví. Možná že nám oběma. Jedině zázrak mohl způsobit to přenádherné ranní zvěstování. Vzbudil mě její halas, veselé povykování, bez nejmenší stížnosti, jen povyk, tak radostný, že nešel potlačit (směle se vedral přes nesmělost, přes hořkost a opatrnost): „Pan Knitl a Bohouš jdou ven! Rychle se podívej z okna!“ A já se zvedla (zázrak za zázrakem), docela samozřejmě, bez protestů, čilá a dvěma skoky jsem byla u okna a vtáhla jsem ji k sobě za ruce nesmělou škvírou ve dveřích a políbila jsem ji na pusu a objala a v objetí jsme stály u okna a smály jsme se šťastně. – Buď mě tak častěji. Volej a rozrážej dveře takhle, s tím úsměvem.

A sledovaly jsme (my dvě) ty dva s úžasem jako vznikající život, jako by se právě dítě rodilo anebo planeta, jako by se z vejce líhnul pták, nějaký bájný, jako by rozkvétala květina, nějaká vzácná, která kvete jednou za milion let.

20. července

Já mám na lidech nejraději jejich křehkost, Jakube. A připadá mi směšné, jak se za ni stydí a pokládají ji za slabost. Tu největší sílu! Je přece přirozené, když je porazí nápor větru, je nutné, aby je spláchla voda, je důležité, aby je spálil žár. Je nesmyslné tomu vzdorovat. Zranitelnost je na člověku to nejcennější, zranitelnost, o níž může vypovídat. A není právě to úlohou umění?

Vyhledávám křehké staré lidi, ne stavbou těla, spíš takové, co se umějí půvabně usmát, i ty, co obličej stahují bolestí veřejně, hrdě. Ty, co se zastaví uprostřed ulice, aby mohli pozorovat drozda. Co nepukají hněvem, pokud se stanou svědkem nějaké malé nepřístojnosti dvou vybuzených těl. Hledám ty, co se zastydí, nebo i zardí.

Nesmrtelní polobozi jsou ti poražení.

Kolik z nás dennodenně zadržuje slzy, abychom neprozradili svou zranitelnost? Zadržujeme slzy strachem z výsměchu, hanby a zostuzení.

Nepřetržitá plačtivost může být hysterií, pózou, herectvím – něčím chronickým, mohou to být slzy ždímané z rozmaru. Chovám k ní proto jistou nedůvěru, přestože stále věřím na smrt rozplakáním.

Radši mám, to netajím, bytosti, které pláčou občas, zato vydatně. Takoví lidé mě dokonce svým prazvláštním způsobem přitahují. A nejraději mám, když se pláče jakoby zničehonic. Uprostřed nějakého všeobecného veselí. A přitom neprosvítá ani náznak úsměvu. Většinou taktně odvrátím hlavu, ale stejně mi to nedá, musím se po očku dívat, jak hledá kapesník, jak je vhroužen do čehosi, co zůstane jiným skryté, jak se v tom stavu ocitl nečekaně, je zmatený, chtěl by se podvolit všeobecné zábavě, ale za mák mu to nejde, jak se kolem něj hloučí rozjařenci, aby ho vtáhli do kola, a jak se jej snaží úporně rozveselit a rozptýlit, protože, říkejme si, co chceme, toto se sem nehodí, tento člověk do všeho vnáší nejistotu, a vůbec, je to mrzuté, jeden z nás, a takhle vyvádí, teď, když jsme na všechno zapomněli a je nám sladce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nícení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.