Bytosti schopné zemřít

Francouzští prokletí básníci 20. století

Bytosti schopné zemřít

Francouzští prokletí básníci 20. století

Uspořádali a přeložili

Václav Jamek, Erik Lukavský

a Petr Zavadil

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury ČR

Světová poezie

Bytosti schopné zemřít

Francouzští prokletí básníci 20. století

Z francouzských originálů vybrali a přeložili

Václav Jamek, Erik Lukavský a Petr Zavadil

Reprodukce na obálce Alén Diviš,

Vzpomínka na zeď v cele, 1941–1943

Jako eknihu vydalo roku 2019 Fra,

Šafaříkova 15, Praha 2, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2008, 2019

Texts © All rights reserved, 2008

Translation, selection © Václav Jamek,

Erik Lukavský, Petr Zavadil, 2008

Cover artwork © Vojenský historický ústav, 2008

ISBN 978-80-86603-36-0

ISBN 978-80-7521-110-1 (Pdf)

ISBN 978-80-7521-111-8 (ePub)

ISBN 978-80-7521-112-5 (Mobi)

Jacques Prevel

(1915–1951) Píše svůj život a žije tím, co píše. Poezie je pro něj jedinou možností, jak pochopit podivnou propast, která ho dělí od ostatních. Svého mistra nalézá v Antoninu Artaudovi, který mu v blázinci diktuje své šílené vize a ani si nevšímá Prevelova drsného kašle. Prevel chrlí své básně stejně jako krev z plic, když umírá v náručí své milované Jenny.

Rogeru Gilbert-Lecomtovi

Ani stín ani světlo

Jen zpustošené dny a roztříštěný čas

Ani stín ani světlo

Jen zpustošené nebe

Ztěžklé neklidem úzkostí a neskutečnem

Ve mně.

Ani stín ani světlo

Jen strach roků jež brázdí moji tvář

A smutného mě znehybňují v čase

Ani Láska ani Sláva

Ani naděje Nadání

Dokonce ani jistota cesty vstříc

Prázdnotě a tichu

Dokonce ani jistota rozkoše z podzimu

Nic, jen výhost

Dokonce ani šelest větru dokonce ani déšť

Dokonce ani šťastné odměření tajné marné touhy

Ani stín ani světlo

Jen nepokoj a roztříštěný čas

Ve mně.

Pokud ještě není známý můj hlas

Pak je vše ztracené než to znovu nastalo

Pak je také vše trpělivé

A já se znovu musel učit slunce a noc.

Tam odtud

Jsem přinesl jen ticho

A musel jsem se znovu učit slova jež je třeba říkat

A postavit si stranou svět

S utichlým dozvukem toho druhého který už není

Se silou jeho ztracené radosti

Když Čas neměl žádnou moc

Dlouho jsem musel žít svůj život aniž jsem ho chápal

Narážet na mrtvé

Namáhavě je odstraňovat z cesty

Než jsem přistoupil na jejich noc a pochopil jejich přítomnost.

Valu Constantinovi

Vy kteří víte že už jsem žil

Vy chápete dosah mých gest

A dáváte smysl mým slovům

Vy kteří víte že přicházím z noci

Vy kteří víte že jdu do noci

A že jsem mezi mrtvými vědomě mrtvý

Vy znáte mé radosti i mé bolesti

A Zlo jež mi jeden za druhým požírá dny

Vy jste mi vyjevili tvary a obřady

A to málo čím jsem a všechno co jsem

A mluvili jsem při vědomí toho co jsme:

Naše stíny naslouchaly kolem nás

A podávaly o nás svědectví jako o prudkých světlech.

Jako přízračný vítr

Vítr který se omílá o slehlou trávu

Zní tvůj hlas a mate mě

A jeho křik vyhlašuje všechno co jsem znal

Nespoutanost, radost a ticho a bolest

A můj ukřižovaný život rozptýlený v čase

Tvýma rukama rozdaný našemu zastřenému bytí

A vyprávěný mou tváří a vyprávěný tvou tváří.

A vzpomínám si na stesky

Ty okřídlené stvůry velkých odjezdů

Jež zatemnily nebe a uvrhly nás do noci

A ve svých spárech nás odnesly do země

Kde jsme byli lidmi

Vztyčení a bez tváře.

30. srpna 1943

Vzpomenu si na tebe

Jako se vzpomíná na neštěstí

Jako se vzpomíná na velké prostory

Jako se vzpomíná na moře

Udeřilas mě a má krev načrtla tvou tvář

Udeřil jsem tě a tvá krev načrtla mou tvář

Poznali jsme radost

Přišla jsi a svět žil z toho okamžiku

Přišla jsi, přišla jsi

A vzpomínky mě vláčejí jako bahno nebo písek

Už zbývají jen mé paže vynořené z mých stesků.

Když jsem kdekoli

Živí se odtahují stíny jdou blíž

Radost mi stahuje tvář jak prudká bolest

A spaluje ohlušující ticho živých

A já vím že přišel ten správný čas

Má slova nepotřebují ozvěnu

Aby přehlušila hučení davů

Či dunění vln na pobřeží

A já vím že přišel ten správný čas

A že má slova jsou konečně plná trvání.

Neodbytný labyrint kam mě vedou vaše ruce

Tragický okamžik mého spáleného života

Blouznění pyšné a požehnané hvězdy

Přislíbené vzkříšení

Vaše ruce

Otevřené nebe nesoucí neviditelný

Otisk kde se uzlí naše cesty

Slib který zadržuje můj život a dává mi ho zhaslý.

Zázračné ruce možná že držíte

Na uzdě bouři jež mě má udeřit

Možná že máte sílu která mi chybí

A to co máte a co já neznám

By mou radost srovnalo s radostí Démonů.

Přestal bych žít

A rozbíjet své hodiny o váš zvláštní obraz

A zapomněl bych na trest který mě štěpí.

Kamenná křídla

A ptáci z masa a kostí prolamující ty hříšné tvary

Zkamenělé pod táhnoucím nebem

Nebem bezbarvým jako tvá paměť

Nebem jež umí plakat a smát se jako tvé oči

A nesmyslná naděje vířící do výšky

Jako ti ptáci prolamující rozlet své touhy.

A můj život visí uprostřed ticha

Těch nehybných kamenných křídel

Jež ti trhají tvář v níž se odrážím

Naděje že ti proniknu do života a zemřu

Jako ti ptáci prolamující rozlet své touhy.

Najít se za deset let stejný jako dnes

Nic by se nezměnilo

Světlo o něco bledší a dny kratší

Výřez nebe mezi střechami stejně ztěžklý deštěm nebo světlem

Zvyky a roční doby zkalené příliš dlouhým a důvěrným užíváním

Únorové nebe těžké a nízké jako dnes

U stolu v kavárně má ruka držící zbytečnou tužku

A stejná vzdálenost mezi chodci a mou temnou přítomností

Jen o něco větší strast o něco větší bolest

Při pohledu na prázdnotu tak plného a marného života

O něco delší obcování se životem

O něco delší obcování se smrtí

A to bolestivé zúžení mých gest

A mé tváře.

Claude nenarodil jsem se abych umřel

Obětoval jsem tvou slávu smrtelným touhám

Claude už brzy budeš téměř mrtvá

Bolestná a ztracená v mé paměti

Obětoval jsem tvou slávu smrtelným touhám

A ty už brzy budeš téměř mrtvá

Živá a mrtvá v mém deliriu

A mé srdce tlouklo věčnou sebevraždou

A rozbil jsem svůj život o smrtelné touhy

Claude nikdy jsem tě neopustil když tě znovu nacházím

Claude už brzy budu bez tváře

Neboť ta moje kterou jsem ti dal se ztratila

Claude už brzy budu bez tváře

Jako člověk žijící na moři.

V čase v noci

Promluvím k tobě

V čase v noci budu moct odpovědět tichým hlasem

Jediný okamžik který mi život vzal

V čase v noci znovu najdu tvou tvář

A tvar své tváře

Promluvím k tobě v čase promluvím k tobě v noci

Konečně zaženu strašnou bolest svého ticha

Konečně zaženu smrtelné dny

Promluvím k tobě mimo čas promluvím k tobě v noci

Setřu hořké stopy čekání

Setřu hořké stopy zapomnění

Do svých otevřených rukou vezmu tvou tvář

Tvou jedinou tvář jediné smrtelné chvíle

Promluvím k tobě mimo čas zaženu noc

Vrátím se k svrchovaným slovům

Abych ti je konečně řekl svým hlasem

Podobným světlu.

I

Žili jsme jako ti kdo zamýšlejí zemřít

Žili jsme v nepodmíněném světě

Bez brzdy v čase bez brzdy v noci

Bloudící na okraji ticha

Žili jsme

Schvácení stejným absurdním a jednotvárným zlem

Pozdvižení světa

Bolest již proklínám bolest jež mě zlomila

Rovnost v tichu

Už mi zbývá jen nepřítomnost

Už mi zbývá jen život

A útržky toho ztraceného zpěvu.

Remeš, 6. července 1945

II

Podpálili jsme své vzpomínky

A náš příběh nám připadal možný

Žili jsme jako stíny

Žili jsme jako mrtví.

Rogeru Gilbert-Lecomtovi,

Renému Daumalovi,

Hendricku Cramerovi,

Lucu Dietrichovi

Všichni naši přátelé jsou mrtví

Zbloudili jsme navzdory všem svým nadějím

Ale byli jsme bytosti schopné zemřít

A byli jsme příliš podobní sami sobě

A nikdy nikdo nepochopí

Nikdy nás nikdo neuslyší

Nikdy si nikdo nevzpomene

A dnes večer s hrudí vystavenou

Všem úderům strašné zkázy

Vzpomínám v slzách

A vím že jsme byli jediní přítomní a věční

Jediní schopní převzít Dědictví

Vztyčit se jako radlice

A rozrýt ten mrtvý čas.

V úsvitu zúženém mlhou listopadu

S námahou sbírám slova

Jež nemají podobu stromů

Z chladné a deštivé noci

A náhle zas přemýšlím

O touze marně násobené nadějí

Jenže nic nenalézám

Jen tenhle němý a zoufalý vztek

Který potlačuji stejně vášnivě jako ponížení

Je zima

Voda na dlažbě mi vrací stín

Vzpomínám si že jsem včera celý večer zůstal

U ohně s knihou kterou jsem neotevřel.

Zeď která se ve mně rozrůstá

Tvar vyříznutý mnou naskrz

Rukama které jsem mohl milovat

Rukama které mě nenechaly žít

Rukama které mě zadržely na všech cestách

Křehké a nemocné prsty

Které už nesevřu ani nespojím

A ta nezdolatelná zeď

Tvar vyříznutý mnou naskrz.

Odmítám věřit že mé probdělé noci

Shoří v jasu mrazivého rána

Odmítám věřit že tohle zrcadlo

Neudrží můj stín

Odmítám věřit že všechno bude stejné

Kruté a popravené časem

Odmítám věřit že má slova

Nebudou nikdy vyslyšena

Odmítám věřit že v tomhle životě

Na mě nečeká dar slávy

Mocnější a neúprosnější pro můj rozum

Než sama posedlost vší slávou.

Jsi jako mrak

A jsi přibitá v oslepující krajině

Zamžené a ohrožené příliš dlouhým zázrakem

Jak požár snopů pokosených na osinách

Zrodila ses ze zdání jako záplava zlata na obilí

Zlata jež se těžce a lehce promítá

Na tvá šikmo zkosená ramena

Jako tvé rozryté rty a tvé drobné ruce

Chvění tvých rtů už nic nedodá k otřepu

Jejich vypjatého nářku

Jen první příznak násilí.

Jsem člověk vražený přímo do světa který zavrhuji jako on mě

A můj život se houpe uprostřed podřezaných larev

Ale jejich krev mi zůstala na rukou

Černá a kyselá krev již jsem hltal až k zalknutí

Krev která mě rozežírá a zatemňuje zrak

Ale já jsem za hranicí zraku

Jsem člověk vražený přímo do nekonečna

Jsem člověk zrozený ze zločinu vepsaného do tváře

Jsem člověk uprostřed rozhoupaných skal a nehybné hmoty

Ale podmanil jsem si beztvarou hmotu

A zapudil nekonečno.

Co zaduní

Co zbude z naší bezmocné lásky

To bych si rád představil a ať se mi život vyjasní

Na bezmoci absolutna

Píšu jako člověk který neměl sny

Píšu jako člověk jehož sen byl možná

Stejně skutečný jako tvůj obličej

Zrodila ses ve městě širém a černém jako mé bytí

Dívenko jejíž křehkost mě zaráží

A prožila jsi dětství na březích mlžného moře

Závratným sluncem

Byl můj návrat po stopě tvého rozechvělého života

Abych ti ho rozechvělý vrátil.

Pustá pláň je pohřbená pod sněhem

Rozpukaná zeď je bezbarvá

Utopená za padáním vloček

A všechno je jenom zdánlivá skutečnost

Možnost ukřižování pokud příliš naslouchám

Větru co nikdy nefouká

Když čas roste v zdánlivém prostoru

A vztek nemá sílu přežít jednotvárnost prostorů

Podivně vyhlodaných hořkou solí a slzami

A kvílením

A všechno se má ke spánku

Jako spánek k šílenému sevření odporné tísně

Věčnost zvětšená trpaslíkem.

Tahle divokost paměti

Není to snad smrt jež nás trhá a štve

Hladové jako vlky

Jako hordy vlků

Po oslepující stopě bolesti

Tahle divokost paměti

Není to smrt jež nás pustoší a nutí dovršit

Gesto zakázaného zločinu

Tahle divokost která nám ničí světlo

A křiví a dráždí naši radost do snažné prosby

Není to smrt jež se vrací na své místo

Příliš dlouho násilněné

Našimi bezuzdnými životy.

Mrazivý vítr rozechvělé listí

Jaro jak náměsíčník

Ve světle nebe zmítaného strachem

Nechuť zemřít v extázi

A tísnivost slávy

Křehké slávy

Na níž se celé dny upřeně díváme

Ranní sen po probdělé noci

Rozžhavené balvany a hrozící výbuch.

Není to snad můj osud stále nalézat

Ten studený a tvrdý kámen

Vyčerpaně zastavovat uprostřed noci

Sledovat jak se déšť tříští o asfalt

A mít předtuchy stínů.

Vyprávěl jsem ti příběh o velkých skarabech hrajících šachy

O velkých legendárních skarabech

Kteří hlídají světlo hvězd

A o tom německém básníkovi během prázdnin u moře

S jeho úžasným psem jenž četl mistra Eckharta

A vykládal sny svého pána který se nudil

Proč jsi nechtěla věřit těm dobrodružstvím

Naše láska byla vzácnější než dobrodružství skarabů

Černých jako noc, skarabů kteří hlídají světlo hvězd

Poe vymyslel jen jednoho ale tak těžkého a nalitého slávou a štěstím

Že určitě patřil k legendární a silné rase

Velkých skarabů hrajících šachy.

Ať se konečně rozpálí ta ubohá malá kamna

Jež jsem až po okraj napěchoval žhavým kamením

A krvavými cáry pahýlů a rozsekaných hlav

Náhle a brutálně

Stiženými mou vizí

Výkřikem v mém vědomí

Mluvím o tom třírohém koutě z oceli kalené mými vzlyky

Mluvím o tom orgánu který svým tlukotem

Podpírá zkrvavené třásně mého života

Úlomky skály mezi mými plícemi

Úlomky vyhřezlé z ohnivého kráteru mezi mými plícemi.

Závěť

I

Odkazuji Jany de Ruy

Svůj veleportrét ten

Kde se říká že blázen že blázen Satan byl všude

Odkazuji bláznivé Jany

Ztracenou radost divokou radost ze života

A z nenávisti k světu

Radost z vymýcení světa

II

Odkazuji své bláznivé milé

Své pohlaví svou hruď obrněnou smrtí

Svou obrněnou hruď

Odkazuji bláznivé Jany své pohlaví své sperma

A dítě jež se z nás zrodí své pohlaví

Mrtvé dítě jež se z nás zrodí

III

Odkazuji bláznivé Jany odkazuji své bláznivé milé

Svůj vztek svou nenávist a hlavně

Svou mrtvou lásku kameny svou živou lásku kameny

Odkazuji své bláznivé milé tuhle závěť psanou

Pro ni aby její jméno zítra zaznělo její jméno

Jako jméno té nejmilovanější

Jako jméno bláznivé milé

Bláznivá Jany zítra budu mrtvý Jany

Budu mrtvý bláznivá Jany.

30./31. října 1949

Spatřil jsem Paříž ve světle

Prapůvodní metafyziky

Žlutá a černá vybuchovaly

V mé hrudi hluboce zela

Díra vyrytá mým třeštěním

Kde žlutá a černá vybuchovaly

Do krve a já nevím proč

Byl tam ten bídák

Jenž přehrával moje gesta

A šílenec který je předvídal

Pořád nevím proč.

Ne už nechci nechat slova znít jako kdysi

Se zuřivostí jež mi drásala srdce

Sedím dnes večer

Devatenáctého března tisíc devět set padesát

Ve starém křesle pro nemocné

A dívám se jak padá noc

Pokradmu přichází kočka

Hladím ji

Je to jediný přítel ve dnech smutku

Jsem vyhoštěn

S téměř celým blouznícím světem

Bolestí na pravé plíci

A nemožností psát

A se vším co jsem ztratil v tomhle boji

Sílu radost ze života a lásku a

Dokonce šelest větru a deště.

Každé ráno

Každé ráno nehybně ležím na lůžku

Pohnout si netroufám

Obracím se na levý bok a plivu z plných úst

Křičím ať se zavře okno

Rvu se s milióny tvorů

Kteří mi žerou srdce a plíce

Kteří mi berou všechnu naději a ubíjejí ve mně život

Vrážím si do těla ocelovou jehlu

Vpichuji si dva centigramy

Toho výtažku z legendárního máku

Znovu se uklidním a jako umírající

Otočený k oknu a s očima dokořán

Ztrácím se ve světle nového rána

Představuji si že ještě žiju

Že jsem vstal brzy

Že kráčím opilý samotou

Divokou a panenskou zemí

Kde žádná bolest nebolí.

Směji se

Směji se, jsem kašpar netvor

Jsem galejník

Ale představuji si že jednou půjdu Městem

Nádhernou Paříží, jediným městem jež miluji

Po létech ve vězení

Po výbuchu důlního plynu

Po strašidelném podzemí

Nekonečných dnech

Zoufalství, hrůzných mukách pochyb

– O půlnoci morfium a pochyby, o půlnoci

Jsem spal ve svém pokoji v Sainte-Feyre

Číslo 109 – Rozsvěcím, odkopávám deky a bolest

A píšu jako šílenec

Píšu vyčerpaný, protože mě trápí nevyčerpatelný život

Protože nesmím věřit, že tady zůstanu dlouho

A protože jsem se o život snažil tak moc

až mě to rve na kusy.

27. dubna 1951

Gilberte H. Dallasová

(1918–1959) Krásná žena, herečka, kterou silně poznamenala ztráta otce. Možná proto ho hledala po celém světě, jako by tušila, že jí nezbývá moc času. Smrt ji rozežírá zevnitř a rakovina jí neumožňuje napsat více než jednu sbírku – Abecedu sluncí (Alphabet de Soleils).

A

Agami se zlatými ňadry proč jsi tak skromná

Agami nejsou tvé oči drobounké

rudofialové mušličky

Nevolal snad Athys zplna hrdla

než se stal stromem ve stepi

Agami.

Agami světím tě na krále.

B

Jako se dítě živí z mnoha tich

mé tělo s mým tělem slité

Ret na rtu, líně dravá, saji svůj život

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bytosti schopné zemřít.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.