Adéla Knapová (1976) vystudovala Univerzitu Karlovu v Praze. Od osmnácti let pracovala coby reportérka a autorka v tištěných médiích (Koktejl, Respekt…), od roku 2009 je kmenovou autorkou týdeníku Reflex. Za své texty obdržela různá ocenění. Nemožnost nuly je její druhou knihou.

Adéla Knapová

Nemožnost nuly

Adéla Knapová

Nemožnost

nuly

Česká próza

Adéla Knapová

Nemožnost nuly

Fotografie na obálce

Johana Pošová, Miriam, 2012

Jako eknihu vydalo roku 2019 Fra,

Šafaříkova 15, Praha 2, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2016, 2019

Text © Adéla Knapová, 2016

Cover photo © Johana Pošová, 2012

Author photo © Radek Brousil, 2016

ISBN 978-80-7521-024-1

ISBN 978-80-7521-084-5 (Pdf)

ISBN 978-80-7521-085-2 (ePub)

ISBN 978-80-7521-086-9 (Mobi)

Hlasy

A pak se to stalo. Nikdo nevěděl jak a proč. Sotva stihl dvakrát mrknout a bylo po všem. Jízdenka se ještě zvolna snášela k zemi, rozhlas pokračoval nevzrušeným hlasem do lidských výkřiků a nastalého zmatku.

Úlek a zděšení. Panika. Jedni rychle ven, na vzduch, druzí blíž, co nejblíž.

Uhněte, chci se podívat. Loktem do břicha, igelitovou taškou s nákupem do kolena. Rána za ránou. Nadávka šplhá po vzteklém výkřiku. Slina do tváře, zaťaté prsty trhají beztak už od rána povolený rukáv saka.

Přitom je dávno po všem. Ten okamžik je pryč. Propásli ho všichni o vlásek.

Když jízdenka konečně dokrouží vzdušným vírem na zem, klekne si, položí obličej na studenou mramorovou podlahu, jeho dech se sráží na ledovém kameni, zatímco očima upřeně pozoruje ty jeho. Modrá na modrou. Bez mrknutí.

Nevydržel však tak dlouho nemrknout. Byl v nevýhodě, jak už živí lidé proti těm mrtvým bývají. Matka ho s křikem tahá za ruku a nutí jej vstát. Něco mu překotně říká, hlas jí důrazem naráží do zubů, ale on nemá chuť ji poslouchat, dál se fascinovaně dívá do těch modrých očí, musí otáčet hlavu, protože ho táhnou pryč; za loket jej totiž tvrdě chytl také otec. Ven. Od něj. Od toho. Ještě krok, dva a ztratí ho z dohledu.

Matka mu kapesníkem otírá z tváře drobné kamínky a zaschlý prach; bavlněnou látku sliní mezi rudými rty a dře mu obličej kousek po kousku, až po bradu. Štípe to. Kůže červená. Dětská brada se vysunuje a v kapse modrého kabátku ruka natruc svírá špinavou jízdenku. Kořist.

Přes těla dospělých už ho nevidí, ale otec ano, občas tam zabloudí svým pohledem, jakoby mimochodem je přitahován stejně jako syn. Vzdalují se od vzrušených hlasů a hluku.

Vítr nadzvedává lemy sak, nafukuje kapuce a trhá lehkou látkou sukní; vlasy mrskají do obličeje. Silněji. Jedním směrem.

Dál a výš. Stoupají. On vmáčknut mezi mlčící rodiče. Hukot z podzemí střídá rámus tady nahoře. Proud zatuchlého vzduchu se radostně prorval mezi natěsnanými lidmi a oblečením až sem, spojuje se s větrem z ulice, pohodí společně mastným papírem, s výskavým jásotem se otřou o zátylek a mizí v mraku nad městem, ze kterého, doufejme, nebude pršet.

Ne teď. Teď se to vážně nehodí. Nemají deštník a zmoknout cestou na návštěvu je nepříjemné a hloupé. Dospělí prodlužují krok, on se víc zachumlá do modrého vlněného kabátku a představuje si, co se tam dole asi děje dál. Není nic zajímavějšího, než ty skleněné modré oči. To téměř neslyšné křupnutí, po němž se do nich vylil chlad.

Sledují s podezřením nebe a spěchají. Jdou tak rychle, že jim nestačí. Začíná pofňukávat. Zpomalte, já tam nechci. Pojďme zpátky dolů.

Jeho přání hrají na jiném kanále, než jejich pochodový marš. Zrychlit, honem, už ať jsme tam; nemohou se dočkat, až všem poví o té hrůze tam dole.

Co všechno se může jen tak stát. Já ti říkal, že máme jet autem. Teď ještě ke všemu asi zmokneme. Schválně, co na to řeknou.

Zatímco pro jeho rodiče je to uzavřená věc, dopadají mu první kapky podzimní přeháňky na hlavu. Je krásný podzim, říkají, babí léto. Kdo by nosil čepici nebo deštník.

Kapky se chytají za ruce a stékají dolů po schodech do metra. Zem vlhne. Prach se mění v bláto. Ale nemá ho kdo roznášet, lidé se tísní nahoře, byli vyhnáni ven, vlaky metra zastavily a hluk a tlačenice, zlost i zvědavost jsou vykázány za policejní pásky.

Jak se teď, k čertu, dostanu domů? Takhle to nestihnu. Co vy? To je pech, řeknu vám.

Někteří se alespoň drží plastové pásky, která hlídá vstup do podzemí; dotýkají se přes ni cizí tragédie. Jen tak si sáhnout. Ještě, že se to nestalo mně. A co se vlastně stalo? To by jeden neřekl. Člověk si musí dávat pozor všude. Neustále. Takový mladý člověk. Bude to v novinách? Tam se dozvíme víc. Už jsem to jednou zažila, byla jsem téměř u toho. Musela jsem všechno popsat policii, ptali se. Pak novináři. Přesto o tom nakonec nikde nepsali. Já teď nebyl tak blízko. Ale snad, když počkáme, dozvíme se víc. Jen kdyby tak nepršelo. A tam dole to bude nějakou dobu trvat.

Stejně je to nezodpovědnost, zastavit dopravu v celém městě, když všichni spěcháme z práce domů. Myslíte, že to udělal schválně? To mne nenapadlo. Ale nic není vyloučené. V dnešní době.

Byla to nehoda, já to viděla. Slušný člověk. To se pozná. Měl kvalitní oblečení i boty. Nikdo, kdo nosí tak pěkné sako, neskočí pod vlak. Vždyť ani žádný vlak nejel, když tam skočil.

Neskočil. Byla to smůla.

Vypadal úplně normálně, šla jsem kolem něj po schodech. Snad do něj někdo omylem strčil. To se musí vyšetřit.

Škoda, že prší. Zdá se, že podzim je definitivně tady, nedá se nic dělat. Letos bylo dlouhé a teplé léto. Polovina října a stačí lehký kabát a košile. Nemám rád, když takhle lije. Jak mám asi nést tak těžkou věc, prodírat se mezi těmi čumily dolů po schodech a neuklouznout. Jsou prudké a nejezdí. Zastavili je. Mně by ale pomohlo, kdyby je znovu pustili. Alespoň na chvíli, než sjedeme dolů.

Na nás nikdo nemyslí. Podrž to víc, nebo mi rukojeť vyklouzne z ruky. To by byla rána. Nosítka umí být pořádně těžká a kluzká. Tak znovu výš a jdeme, pozor, poslední schod. Jak dlouho jim to tam bude ještě trvat? Viděl vůbec někdo, jak se to stalo?

Vždycky je lepší, když se najde pár svědků. Hlavně musí říkat přibližně totéž. Pak pár fotek, měření, prohledání, podpisy a můžeme nakládat.

Práci v metru nemám rád. Většinou je to ošklivý pohled. Někdy musíme použít silikonovou stěrku s lopatkou, abychom mohli to, co z nich zbude, naložit do pytle nebo na nosítka.

Člověk si zvykne na hodně. Při své práci musím. Někdy je mi ale vážně na zvracení. Třeba když jde o vlak nebo když někoho smete kamion, to mi pak nebývá dobře od žaludku. Ale dnes to jde, jak vidím.

Dnes je dobrý den. Obědval jsem guláš s chlebem. Nejdřív infarkt v parku a teď tohle. Vlastně je to docela netypické pro metro. Tomu se říká smůla, takhle si zlomit vaz. Tedy pro nás je to štěstí. Čistá práce. Jak se něco takového může stát? No jistě, máme počkat. Pojď, sedneme si na lavičku. Kdo ví, jak dlouho to ještě bude trvat.

Člověk se brzo obrní. Je to nutné. Mozek sám automaticky všechny úvahy nad lidským osudem a smyslem života umlčí, zažene do nejzazších koutů mysli. Práce. Suchá fakta. Rychle, věcně, neosobně. Jako koneckonců dnes všechno. Jen ne nic osobního, nic, co by mohlo člověka vykolejit z každodenní rutiny a přimělo ho přemýšlet.

Takže rychle, navléct si rukavice. Ty první praskly. Úplně se mi rozpáraly o hranu nehtu, který jsem si ráno zlomil o klíč od auta. V kapse uniformy mám náhradní, ještě smotané do ruličky. Tenká pryž je ideální, když se chcete něčeho dotknout a nic přitom necítit. Jakoby všichni lidé byli poslední léta obalení v gumě.

Mohutná kapka se odlepila z potrubí, jímž vede ventilace, uhodila ho do temene hlavy a přinutila rychle vykročit k ostatním na konec nástupiště. Sestoupil do kolejiště. Sahal a necítil. Díval se, ale neviděl. Pouze zaznamenával. Všechno je tak, jak má být.

Otevřené oči. V nich údiv nebo snad překvapení? To se nikdo nedozví. Dívá se na něj. Modrá na šedou. Obě svým způsobem prázdné, bez duše, bez života, ať už mrtvé oči nebo ty živé.

Pod tělem se začala tvořit kaluž. Déšť protekl až sem, i on si chce sáhnout. Ochladilo se. Položil na zem igelitový sáček, opřel si o něj koleno; nebude se přece kvůli nějaké mrtvole válet v blátě.

Když se cestou sem zatáhla obloha, jeho pomněnkové oči začaly volně přecházet do šedé. Někdy prý až zezelenají, vybavil si slova své matky, když se díval do pozoruhodně světle modrých nehybných očí toho druhého. Tady tomu nešednou, pomyslel si, když se k němu sklonil téměř na dotek nosů. Neodolal a položil dlaň na jeho tvář. V pořádku, nic necítil. Ani v konečcích prstů lapených v pryži, ani ve svých spáncích. Pryč jsou časy, kdy mu v podobných situacích začali ruce okusovat neviditelní mravenci a krev v hlavě vřela tak hlasitě, že nic a nikoho chvílemi neslyšel. Krev je hlučná.

Teď vnímal vše jasně. Chladně. Studená guma na vychladlou kůži.

Kapsy saka má téměř prázdné, slyšíte? Zaprotokolujte. Jen peněženka a klíče od auta. Peněženka je plná peněz.

Už dlouho nepotkal nikoho, kdo s sebou měl tak málo věcí. Co vlastně dělal s klíčky od auta tady dole? Drahé sako a zdá se, no to je tedy věc, že má ručně šité boty. Je to poprvé, co na někom mladém vidí ručně šité boty. Dívá se na své sportovní, nepromokavé, které nosí celoročně. Jak se taková věc stane? Kdo něco viděl?

Všichni a nikdo, zazní sborem od těch, kteří dělají svou práci nahoře na nástupišti.

Nakloní se, aby prozkoumal zvláštní úhel, jejž svírá ona úhledná hlava s železnou kolejí, ale igelit položený v blátě uklouzne a on padá na tělo pod sebou.

Sakra dávej pozor, vstaň, přestaň mu mačkat hlavu, takhle s tím už nic neuděláme.

Vytahuje malíček z modrého oka, zvedá druhou ruku ze zlomeného nosu. Vzal mu jeho podobu.

Měli jste to už přece nafocené, nebo ne? Je tady zima. Skončil jsem.

Vstává, celý od bláta.

Je to k vzteku, takhle sebou praštit. Myslím, že jsem mu zlomil nos. Něco křuplo, když jsem dopadl. A všimli jste si, že ani nemá rozbitou lebku? Nechce se tomu věřit. Tak nešikovně spadnout.

Sundává si rukavice a odhazuje je do koše na nástupišti. Hej, vy tam na lavičce, už můžete, odneste ho.

Odcházejí s ním. Za pár minut odstraní pásku nahoře na schodech a netrpěliví, naštvaní, zmoklí a zvědaví lidé se znovu nahrnou dolů do tubusu na cestu domů, na nákupy, do kina, do hospody.

Co se tam dole stalo?

Ale, banalita, říká nahoře prochladlým kolegům, kteří hlídali pásku.

Nestojí to za řeč, nese se davem vlhkých těl, zatímco se dávají do pohybu v rytmu železných jezdících schodů. Hloupost, pitomost. Ale že sprchlo pořádně, co?

Vzdušný vír zvedá lemy kabátů a hluk, změť hlasů, hlášení rozhlasu a brzdy právě přijíždějícího vlaku, to vše a mnohem víc plní k prasknutí prostor pod zemí. Jediné, co zůstalo po neslyšném křupnutí, jsou dvoje gumové rukavice, obal od žvýkaček a kus policejní pásky v odpadkovém koši.

A použitá špinavá jízdenka vystavená na poličce v dětském pokoji v nedalekém malém městě.

1

Výlet

„Ovšem není to tu takové, jak jsme čekali,“ pronesl přezíravě profesor, vytáhl z hromádky prázdných pohlednic hned tu spodní a začal psát srdečný pozdrav kolegům z nádherné, až dech beroucí vyhlídky, tak přesně to formuloval. Sluneční brýle mu přitom sklouzly do poloviny nosu, kde se zastavily o výrazný hrbol, dědictví po otci a dědovi, na něž byl veřejně hrdý.

Jeho žena chtěla namítnout, že se jí tady velmi líbí, netušila, jak i obyčejné věci mohou působit nečekaně monumentálně, rozhlédla se okouzlenýma očima kolem, no třeba tam, nahoře, přes jeden hřeben kopců, copak tam nezáří bílá chaloupka, úplně sama v záplavě lesů, a jakých lesů, hustých, hlubokých, sama jako bílý kámen na slunci, a když víc zaostří, možná uvidí i nepatrné bílé tečky oveček. Ale při pohledu na svého muže raději mlčky polkla a pokračovala dál v tichém spřádání představ, zatímco kolegova žena, takový malý pokroucený ratlík, chtěla profesorova žena dnes už poněkolikáté říct, ale slušnost jí to nedovolila, jejímu muži servilně přizvukovala.

Je tu krásně, napsal profesor na druhou pohlednici, tentokrát bratrovi, aniž by zvedl oči od dřevěného laťkového stolu. Při podpisu pod stručným textem se mu trochu zadrhla ruka, to ta pitomá prkna, naježil se profesor a mocně vzdychl, pozorně sledován milou a inteligentní manželkou kolegy, s nímž se náhodou zde, na horské vyhlídce před pár minutami potkal.

Zajímavé, jak k sobě průměrný muž dokáže připoutat celkem chytrou ženu, pomyslel si profesor už v okamžiku, kdy mu kolega poplácal nechutně chlapácky po rameni, jako nějaký místní dřevorubec a ne matematik, zatímco jeho žena se zajíknutím taktak vložila třesoucí se dlaň do jeho se slovy, že je profesorova obdivovatelka, má doma obě jeho historické knihy.

Z pohádkové rodinné dovolené, rozepsal se profesor na třetí pohled se sochou místního pohanského boha, podle něhož pojmenovali zdejší obyvatelé proslulé pivo, nečekaně lahodné, jenž adresoval sestře své ženy.

„Na, sem se podepiš,“ posunul po hrubě ohoblovaném stole pohled manželce, stále se ještě dojímající výhledem na kraj, který měli před a pod sebou jako na dlani.

„A zavolej i ty dva. Kde vůbec jsou?“ profesor poprvé pořádně vzhlédl od stolu, ke kterému se zhroutil hned, jak vystoupal na poslední kamenný schod zabudovaný ve stráni, jež zůstala po dávno vykáceném lese a která lemovala východní stranu vyhlídky s bazénem a horskou chatou, u níž právě na dřevěných lavicích u venkovních stolů seděli spolu s dalšími pěti hosty, kteří však dosud nebyli hodni jediného profesorova pohledu, vyjma kolegy a jeho tak milé ženy; s těmi se znovu, tentokrát bez plácání a civilizovaně, ještě jednou pozdravil, jakmile si sedl a na ošoupaném tmavém dřevě popadl dech.

Sýpe jako lokomotiva, vrhla na profesora znechucený pohled mladá žena v kraťasech, téměř kalhotkách, a tričku vyhrnutém do půli břicha, opáleného a plochého, chtěla to se smíchem říct svému příteli, ale ten do sebe právě v okamžiku, kdy kolem nich zadýchaný muž v zelených šortkách, kárované košili, modrém hedvábném šátku kolem krku a vyleštěných pohorkách procházel, lil už třetí pivo, protože po horském výšlapu je žízeň, a navíc tu pořádně peče, vždyť je červenec a tak je to jedině správně.

Žena s holým břichem se tedy namísto slov jen na procházejícího profesora zašklebila, ale protože nad jeho zpocenou hlavou cenilo tesáky slunce a opíralo se do lebky zlomyslně vší silou, profesorova mysl ji i její neuctivý výraz automaticky přiřadila významem ke hmyzu, jež jeho zpocené tělo obletoval v lese, ale nijak výrazně jeho naimpregnovanou kůži ani duševní stabilitu nenarušil; profesor jí tedy nevěnoval žádnou pozornost.

Ke všemu hned po zdolání posledního metru ze šestikilometrové horské túry musel profesor čelit jinému neštěstí, jež bylo koncentrováno v naprosté zbědovanosti horské chaty, kdysi zřejmě luxusní a plně funkční – v což profesor celou cestu po horských hřebenech doufal – nyní však zdevastované, léta neopravované, s bazénem, který vzhledem k mladým stromkům, jež z jeho puklého a zvětralého betonového a kdysi tyrkysově modře vymalovaného dna rostly, nebyl napuštěn vodou dlouhá léta. Profesor, muž vyžadující od života plnokrevné estetické a duševní zážitky, musí trčet na několika stovkách metrů čtverečních planiny obklopujících onu zříceninu, navíc spolu s několika cizími lidmi, kteří pro něj nemají absolutně žádný význam; dal jim to koneckonců jasně najevo ostentativním nezájmem při svém zadýchaném příchodu.

Jako pakůň v posledním tažení, zamžoural na něj tehdy nevěřícně místní štamgast opírající svou alkoholem a sluncem ztěžklou hlavu v mohutných dlaních se špalkovitými, rozpraskanými a špínou začernalými prsty, protože pořád se myjí jen lufťáci, ne správní chlapi, a on je správný chlap, a kdo říká, že ne, tomu to řádně vytmaví, jako to občas musí vyjasnit manželce, když se jí nechce brát život tak, jak jde, a má výčitky a vzpírá se jemu i životu.

Tady v horách se životu jako takovému protivit nejde, hned člověka rozmáčkne jako červa, odplivl si za funícím profesorem, který ho zrovna míjel; směsice slin a hlenu přistála na kameni za procházejícími lýtky s křečovými žilami vystupujícími ostře modrou z bledé kůže téměř bez chlupů. Rozmáčkne, zopakoval pro sebe štamgast, jako tyhle dva červy, a upřel pohled na chlapce a dívku, kteří evidentně k muži s křečovými žilami patřili. Prozradila je zářivě zelená trička, vyžehlené hnědé kraťasy s puky a s laclem a hlavně nablýskané pohorky, tak malé, že opilec chvíli mrkal a ostřil na ty drobné nožky, jež se míhaly v rychlém, až tanečním tempu dětského poskakování, ale rum a pivo byly silnější než jeho snaha, na ty malé pohyblivé kožené cíle uspokojivě zaostřit nedokázal.

„Ale co,“ říhnul si nahlas a zarazil se pohledem na čtvrté bytosti, jíž se na štíhlých bledých nohách také leskly těžké horské kožené kotníčkové boty. Rychle se rozhlédl po zemi kolem sebe, jestli snad nemají všichni lidé na světě pohorky. Ale tak moc se svět nezbláznil, jen se mírně zhoupl v oblasti jeho žaludku, neboť ten nemá rád rychlé pohyby, když se přetahuje s úžehem a opicí najednou. Štamgast se pohledem na tenisky a sandály ostatních uklidnil, uchopil prázdný půllitr jako jediný pevný bod vesmíru, dvakrát se zhluboka nadechl, aby vyrušil účinky rotace zeměkoule, a vydal se křížkovým stehem vyšít po kamenné cestičce mezi stoly svou stopu k horské chatě, kde už na něj čekal mírně zapáchající kuchař, znuděný číšník, další pivo a záchod.

„Vůbec necítí, jak z něj táhne,“ naklonila se žena ratlík k manželovi matematikovi, jakmile se přivítali s profesorem a jeho rodinou, a pohodila bradou k muži v prošoupaných montérkách, tílku a vlněném svetru uvázaném kolem pasu, jehož velké nohy ve žlutých gumových holinách škobrtaly vratce kolem nich. Zarazila pohled do žluté vrzající hmoty a nakrčila pršák, jako by přímo cítila ten puch zapařených nemytých nohou, který pomalu stoupá olejem vyznačenými drážkami látky kalhot nahoru, aby se na vlnách moře horského slunce vydal houpavě k nim, slušným lidem se sterilními sliznicemi, jež mají dokonale vyvinutý systém varování, a proto teď žena s vizáží ratlíka automaticky dýchá mělčeji v očekávání ataku smradu.

Ještě že je tady profesor, ten dokáže vše posoudit a odsoudit správně, vpila se žena s pršákem do skloněného profesorova temena, zatímco můj muž je padavka, pomyslela si, hlavu s vysunutými očními bodci stáhla z pozice průzkumníka a položila krátkou pihovatou ruku předloktím na stůl, až se téměř dotkla profesorovy ruky, na což on zareagoval podrážděným zavrčením, jako pes, jemuž někdo nezvaný narušil teritorium.

Jakmile však šlehnul pohledem, aby viníka ztrestal, přestal vrčet, naopak zavrtěl polichoceně ocasem a nechal si onu znechuceníplnou větu zopakovat.

„Co všechno nás tu ještě čeká?“ pronesl pak k oddaným hnědým očím za brýlemi bez obroučky patřícím k položené pihovaté ruce, mohutně se nadechl, aby dal vyniknout své velikosti, s uspokojením přijal obdivný souhlas a milostivě kývnul na dotaz, zda je možné pana profesora i jeho rodinu pozvat na něco k pití, přece jen je docela teplo a snad alespoň nápoje v té zřícenině prodávají, soudě dle ostatních, jež popíjejí pivo.

„Tak slyšel jsi, ne,“ štěkl vzápětí ratlík na manžela, který se stoickým klidem vstal a v doprovodu profesorovy ženy, neboť sám by to všechno neunesl, se vydal do horské chaty. Cestou zahlédl dvě hnědé hlavy, protože nic jiného profesorovým dětem z prázdného bazénu nevykukovalo.

„Jsou ještě malé, čtyři a šest,“ řekla mu jejich bledá matka. „Chlapec je starší, po prázdninách jde do školy. Ale když je někdy pozoruji, mám pocit, že je to naopak, jako by jeho sestra byla tou starší. Ne že by byl hloupější. To ne. Chytří jsou oba stejně. Jen tak nějak mi připadá méně dospělý,“ zarazila se uprostřed tempa a pousmála se omluvně, neboť šestileté děti mohou být stěží nazývány dospělými, ale její posluchač řekl: „Mnohdy mi děti skutečně připadají dospělejší než my.“

Oba se úlevně zasmáli a dál plavali červencovým polednem ke stínu dřevěné stavby, aniž by tušili, že koupit chlazené nápoje nebude nijak snadné, ale bude naopak třeba právě jejich uvolněného tempa, aby dokázali bez úhony prokličkovat mezi skalami svérázných povah kuchaře číhajícího za naoko přivřenými dveřmi kuchyně a chromého číšníka, jenž napůl leží na dřevěném baru s vyřezávanými motivy zdejšího lesnatého horského kraje a s vyzývavým pohledem sleduje muže a ženu přibližující se prázdnou jídelnou, kde červenobílý kostkovaný ubrus na dlouhých stolech ještě letos nikdo nevyměnil za čistý.

Číšníkův pohled je výzvou na souboj, jediným povyražením a zároveň kritikou nevítaného narušení tempa pozvolného uhnívání.

„Kdyby občas nezívnul, myslela bych, že je mrtvý,“ šlape chvíli vodu profesorova žena, aby v dostatečné vzdálenosti od predátora v černých kalhotách, bílých ponožkách, kožených sandálech a kdysi zřejmě bílé košili, sdělila spoluplavci svůj postřeh, který má odlehčit situaci. Ten se na ni usměje a pokyne, aby se dvěma třemi tempy ještě přiblížili.

S úsměvem tedy oba zastaví kousek od baru ve vzdálenosti, jež se dá považovat za uctivou, a pozdraví, na což zareaguje tělo protihráče zpomaleným mrknutím. Nic víc, jen rachot nějakého stroje z kuchyně a splachovadla ze záchodu narušují tichou siestu, zarámovanou černou tabulí opřenou o lednici s nápoji, jež nese hrdě bílou křídou napsáno denní menu sestávající z borůvkových knedlíků sypaných mákem, zelňačky a řízku v bramboráku.

Narušitelé se na sebe rozpačitě dívají a očima se snaží dohodnout. Jelikož se však zase tak dobře neznají, je přece jen třeba použít slova. Muž tedy položí první otázku, aby zjistil, co bude profesorova rodina chtít, čímž upozorní na dění kuchaře, jenž okamžitě ukončí pokus o likvidaci kuchyňského přístroje, hlasitě se vysmrká, vyjde z přítmí kuchyně a postaví se do dveří za číšníka.

Síly jsou vyrovnány. Dva na dva.

Štamgast ve žlutých holínkách, který vyšel ze záchodu a zapíná si kalhoty, se nepočítá – kalným zrakem jen zkontroluje svou stále prázdnou sklenici od piva stojící před číšníkem na baru a jako obvykle si jde sednout do jídelny, aby počkal, až dozraje čas dalšího půllitru, mezitím položí hlavu do dlaní, zavře oči a vypne se.

Vyzyvatelé se zatím shodli na objednávce a ženu zalechtá v podbřišku; no není to tady svým způsobem kouzelné? Rozšiřuje se jí chřípí, přesto se zároveň necítí úplně bezpečně, nejsou zde evidentně vítáni, ale ona to nebere osobně, stačí pozorně pohlédnout číšníkovi za oční důlky a jasně vidí vypálenou krajinu zklamaného, prázdného života. Ráda by se o svůj dojem podělila se spolubojovníkem; právě se na ni zadíval a pousmál se.

Ale je to úsměv posmutnělý, protože matematikovi je s profesorovou manželkou hezky; je to nejen pěkná žena s bledýma nohama a dlouhými blond vlasy, spíš holčička než žena, která naklání při přemýšlení hlavu mírně na stranu, jako zvířátko, když je zvědavé, ale také cítí, že si s ní rozumí. Jako bych tě znal celý život, chystal se několikrát během společné cesty sluneční koupelí vyhrknout, raději však zavedl řeč na děti, jak jim hlavičky vykukují ven, do světa, kde vládne jejich otec – a nyní je třeba splnit, proč sem dovnitř přišli: „Takže třikrát minerálku, čtyřikrát kořalku a jedno malé pivo.“

Zvuk se odrazí od zdí s obrazy neznámého amatérského malíře, od akvarelových krajinek i jelenů, tam je snad dokonce vlk s ovcemi, i když vlci tady přece nejsou, nebo ano? Objednávka odražená ode zdí, seřazená jako vagony rychlíku prosviští kolem kuchaře, zajede až za mrazák v kuchyni, ladným obloukem se vrátí zpět k výčepu, zatančí kolem lahví v lednici a zastaví v celé nahé kráse na baru, číšníkovi přímo před nehybným tělem.

Chromý muž v nastalém tichu na objednávku chvíli zírá bez mrknutí, pak ji hledá u stropu, prohlíží si její siluetu ve spoře osvětlené chodbičce vedoucí k toaletám. Schyluje se k prohlášení, vrzne mu kotník pajdavé nohy.

„Hořkou nemám,“ pohne se nakonec nepatrně tělo, stáhne oči zpět do hlavy, postaví se, sebere štamgastův prázdný půllitr, a aniž by jej umyl, točí do něj pivo.

Čas se zájmem zpomalí a zakonzervuje scénu, aby se v účastnících mohly přeskupit pocity a emoce.

„Vždyť ji za vámi v lednici vidím,“ vytáhne po nekonečné půl minutě profesorův kolega neohroženě meč ze šusťáků a mávne jím směrem ke skleněné vitríně, kde hned vedle lahví s minerálkou trůní i tmavě zelená litrová lahev s etiketou místní vyhlášené bylinné kořalky.

Kuchař poskočí, jako by matematik špičkou meče popíchl jeho špekové břicho, odrazí se ode dveří a třemi skoky je u baru, zapře se o něj rukama a zahledí se do lednice. Číšník jen zírá na natočený půllitr piva, pomalu ho pokládá na bar, pěna mu stéká po ruce.

Profesorova manželka cítí ve vzduchu spálené maso a rozdrcené kosti, je připravena vytáhnout bílou vlajku své podprsenky a spokojit se s minerálkou, když v tom její společník provede finální a smělý výpad – uchopí natočený půllitr a nese ho beze slova spícímu štamgastovi ke stolu v jídelně.

Kuchař spokojeně zamručí, zasune zpět pistoli nabitou borůvkovými knedlíky a vrátí se se zívnutím do kuchyně. Tady není nad čím dumat, ten chlap nás dostal na lopatky, nalij mu, ať máme klid, vzkazují jeho šouravé kroky a mizející záda číšníkovi s chromou nohou.

„Z pohádkové rodinné dovolené,“ čte polohlasem profesorova žena, osvěžená hořkým likérem a lokem minerálky, potěšená krásnou vyhlídkou i lesklou pohlednicí, kterou spolu s dalšími čtyřmi v chatě u odzbrojeného číšníka ukořistila.

„Ovšem není to tu takové, jak jsme čekali,“ zopakoval znovu, tentokrát hlasitěji profesor a posunul si zpět na kořen nosu sluneční brýle, jež mu do té doby trůnily na hrbu uprostřed.

Manželka ho stále příliš nevnímala, prosívala očima hromadu barev, vjemů, zelené. Kolik různých odstínů mají jen samotné stromy, tyrkysová ze dna bazénu. To je bříza, co roste přímo z puklého dna? Tam, kde se dříve vznášela těla otužilých plavců, protože tady určitě nebyla voda nikdy teplá, jsme v horách, přimhouřila zimomřivě při té představě oči, ale vyrušil ji hlas manžela, jenž se ptal, kde jsou děti.

Přeostřila z krajiny na svůj život plný černých sukní a nažehlených košilí, tělových punčoch a dokumentů, psacího stroje, pračky, kuchyně a dětských hraček mezi slovníky v monumentální knihovně jejího muže. Teď už s tím nic nenadělá, je to její manžel, ty dvě hnědé hlavy tam dole v křoví za bazénem jsou důkazem, jehož existenci nelze zatajit, jakkoli by to někdy ráda udělala, což ovšem nikdy nahlas nepřizná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nemožnost nuly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.