Veronika Bendová se narodila v roce 1974 v Praze. Vystudovala scenáristiku a dramaturgii na pražské FAMU. Literárně debutovala v roce 2012 novelou Nonstop Eufrat, která byla také přeložena do španělštiny. Příležitostně publikuje časopisecky povídky.

Veronika Bendová

Vytěženej kraj

Od autorky ve Fra

Nonstop Eufrat, 2012

Veronika Bendová

Vytěženej kraj

Česká próza

Veronika Bendová

Vytěženej kraj

Fotografie na obálce Jana Plavec, 2016

Jako eknihu vydalo roku 2019 Fra,

Šafaříkova 15, Praha 2, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2019

Text © Veronika Bendová, 2019

Cover photo © Jana Plavec, 2016

Author photo © Radek Brousil, 2019

ISBN 978-80-7521-073-9

ISBN 978-80-7521-101-9 (Pdf)

ISBN 978-80-7521-102-6 (ePub)

ISBN 978-80-7521-103-3 (Mobi)

Bytí krajiny a bytí člověka je totéž,

na pozadí ničeho je něco,

z obzoru vystupuje kraj,

má své nálady, tesknění, vzruchy,

má svou řeč a své vědomí

Jiřina Hauková, Světlo v září

1

Hotel U Bílého tygra stál na rohu náměstí. Irena se na něj dívala s pochybnostmi. Prohlížela si sice doma na internetu fotografie, ovšem dobře věděla, že i barabizna se dá nafotit tak, aby vypadala dobře.

Hotel ale vůbec nevypadal jako barabizna. Byla to starorůžově omítnutá budova s florálními dozvuky secese a za ní se zdvihaly věže kostela archanděla Michaela. Na dohled sice vystrkovaly hranaté hlavy paneláky a na levé straně náměstí se černala nevlídná naddimenzovaná radnice z padesátých let, ale kostel osvětlovaly v brzkém podzimním stmívání reflektory, působil vysloveně idylicky, a to vůbec nebylo slibné.

Zatímco v přízemí hotelu teple zářila okna restaurace, po náměstí se rozlézala mlha. Bylo skoro prázdné, jen v zadní části seděl na lavičce hlouček mládeže a potahoval z cigaret. Hugo zaparkoval na jednom z vyhrazených míst, vypnul motor a sepjal ruce za krkem, až mu zalupalo v kloubech. Zamžoural na hotelovou fasádu s namalovaným tygříkem s korunou.

„Vypadá to až moc dobře, sakra!“ řekl s ještě větším nedostatkem nadšení, než jaký pociťovala jeho spolucestující. „Třeba bude depresivní aspoň zevnitř!“ Otevřel dveře a pustil do auta vlezlou vlhkou zimu. Pobrali skromná zavazadla.

Litvínov. Čekali to lepší – vlastně horší.

Když vešli, z křesílka u stolku se zdvihla čtyřicátnice s bleděmodrýma očima a vytrhaným obočím. Loudavě došla za recepční pult. V hotelu bylo vedro. Říjen byl letos velice chladný a topná sezóna začala s předstihem. Iru to na chvíli smířilo s nově vymalovanými zdmi i zánovní dlažbou. Jeli z Prahy Hugovým fordem, který měl rozbité topení, a ona už skoro necítila nohy.

I Hugo vypadal nastydle. „Máme tu rezervované dva pokoje na tři noci,“ sdělil recepční a kýchl.

„Na jméno…?“ zeptala se žena.

„Vavřinec,“ zahuhňal Hugo, Ira zavrtěla hlavou, sáhla do kapsy bundy a podala mu kapesník.

„Potřebuju občanku,“ řekla žena. „Od obou.“

Ira se rozhlížela. Podle referátu její sestry, projíždějící Litvínovem předloni, měl hotel vzbuzovat dojem něčeho mezi Drákulovým zámkem a neopakovatelně zchátralým socialistickým retrem. Nic z toho ale nebylo tady na recepci patrné.

„Dva jednolůžkové pokoje jsou za tisíc osm set za noc,“ podotkla v tu chvíli recepční, „jeden dvojlůžkový by vás vyšel o pět stovek laciněji.“ Opisovala údaje z občanského průkazu a tvářila se jakoby nic.

Hugo na Irenu potměšile zamrkal. Vrhla na něj mrazivý pohled. Proč si nedá pokoj? A ještě tenhle beznadějně nový interiér. Kde jsou ty válečky, mapy na zdech, kde jsou ty hnusné bakelitové kliky? Otočila se k ženě, která podávala Hugovi zpátky občanku, Ireně se zazdálo, že jí zahrál kolem rtů posměšný výraz.

„Podívejte se,“ řekla nakvašeně, „my nejsme žádný páreček holoubků, jsme kolegové a jsme tu pracovně. Takže laskavě dva jednolůžkové a na každý potřebujeme paragon.“

„Nečerti se,“ sáhl jí Hugo konejšivě na rameno.

Žena na Iru hleděla s neproniknutelným výrazem.

„Jenom jsem vás informovala,“ poznamenala. „Snídani máte v ceně, od osmi do deseti.“

Spím do půl desáté nejmíň, pomyslela si Ira. Půl hodiny na sprchu, zuby a nalíčení stačí. Předchozí týden byl vyčerpávající. Spát, spát, spát…!

Po cestě do naleštěných ořechových schodů řekla sklesle: „Nejspíš to tady za poslední rok kompletně zrekonstruovali.“

„Ne nejspíš, ale určitě,“ ujistil ji Hugo a ukázal na zeď, kde byla připevněna měděná tabulka s vyrytým nápisem:

Hotel U Bílého tygra byl v roce 2015 zrekonstruován s pomocí dotace Ministerstva kultury ČR a Evropského fondu pro regionální rozvoj.

„Nezoufej,“ řekl Hugo a odemkl svůj pokoj, „jsme v centru města, kousek dál to zas bude jiný.“

Ira zasunula klíč do zámku vedlejších dveří a poznamenala pochmurně: „Jestli tam taky nedostali nějakou podělanou evropskou dotaci.“

Uvnitř sebou plácla na postel a natáhla prochladlé nohy nad radiátor.

Po večeři se ztřískala v hotelovém baru červeným vínem, zatímco Hugo naproti ní pil zázvorový čaj a trpělivě jezdil prstem po mapě okolí v tabletu. Kaňkov. Růžodol. Patokryje. Obrnice. Mariánské Radčice. Svinčice. Hrobčice. Světec.

„To seš ty,“ breptala Ira v jedenáct večer, kdy ji vlekl do schodů k pokoji. „Ty seš světec a já jsem svinčice.“

Ještě jí nařídil budík na mobilu. Věděl, jak těžko se probouzí. Navíc bude na sebe naštvaná. Kdysi ji budíval sám. A sám si to taky posral.

Šel pak spát vedle, ale zůstal ještě dlouho vzhůru, ležel s očima upřenýma na bělostný strop, po kterém čas od času přejel kužel světla. Na protější stěně visela zarámovaná fotografie. Bylo na ní litvínovské náměstí někdy na začátku století. Toho už minulého. Před očima měl mapu téhle divné krajiny. Spočíval v měkké posteli v teplém pokoji solidní stavby a jen malý kus od nich, na displeji tabletu to bylo jen pár centimetrů, v podzimní mlze a tmě zel kráter hnědouhelné pánve. Ta představa na něj působila zvláštně tísnivým dojmem.

Jednu výhodu Bílý tygr přece jen má, řekl si nakonec, když už se mu zavíraly oči. Jestli jim Kosík lokace schválí, Karin nebude mít zase řeči, že nestudovala DAMU proto, aby potom bydlela v nějaké blešárně.

2

Když ráno snídali v hotelové jídelně, venku byla popelavě bílá mlha. Přesně jak Hugo očekával, Ira měla náladu pod psa. Nepila moc často, protože víno jí nedělalo dobře, pivo jí nechutnalo a po panácích mívala druhý den bolehlavy. A hlavně se na sebe zlobila, protože měla zbytnělou potřebu chovat se profesionálně a opanovaně, a tuhle potřebu alkohol uspával rychle a úspěšně.

Teď seděla proti Hugovi, upíjela ze sklenice džus a máchala čajový pytlík v hrnku tam a zpět jako vzteklá pradlena. Konečky krátkých vlasů měla ještě vlhké od ranního sprchování. Podívala se ven. Mlhavým smogem se s námahou probíjela světla aut.

„To je hnus,“ řekla. „A to nám nefunguje to topení.“

Vzdychla a bez chuti zabořila lžičku do jogurtu. „Kam jedeme nejdřív?“

„Most,“ řekl Hugo. „Pak Mariánské Radčice. A nakonec na Horu Svaté Kateřiny. Charismatický místo… Doufám, že tak, jak potřebujeme…“

„Abysme z toho charismatu vůbec něco viděli,“ poznamenala Irena s pohledem z okna.

„Když jsem někdy v pětadevadesátým dělal poprvé pro cizí produkci, chtěli po mně nějakou romanticky divokou roklinu. Točili tu film z devatenáctýho století a tou roklinou po lesní cestě měl jet kočár s koňma. Našel jsem neuvěřitelně působivý místo u Budče, jezdil jsem tam ještě jako kluk na vandry. To údolí nemělo chybu. Když jsem to tam objížděl, přijel jsem po ránu, byla mlha jako teď. Vůbec nemělo smysl fotit, ale já jsem to stejně úplně viděl. Ani jsem dál nehledal, sednul jsem si v Zákolanech do hospody na kafe a zavolal jejich asistentovi, že už tu roklinu mám a že to nafotím cestou zpátky. Byl unešenej, jak rychle jsem to našel a že je to jen kousek od Prahy.“

Ira žvýkala rohlík a namáčela ho do jogurtu. „A dál…?“

„Pak se mlha rozpustila, jel jsem zpátky, a když jsem zastavil a vytáh foťák, tak jsem div nespadnul. Protože na druhý straně tý rokliny si někdo postavil výstavní šumperák. Se satelitem na lodžii a zaparkovanou mazdou venku. Tenkrát se ještě v rámci postprodukce moc digitálně neretušovalo, bylo to pekelně drahý.“

Irena se zasmála a zaskočil jí kousek rohlíku.

„Co ti budu povídat,“ dodal Hugo do kuckání a kašle, „tak trochu to do tý kýžený viktoriánský atmosféry nezapadalo.“ Naklonil se a s citem ji bouchl mezi lopatky. „Od tý doby mám takový pravidlo: nevolat, dokud se nezvedne mlha!“

Irena se vyčerpaně opřela o židli. „To tvoje vtipkování mě jednou zabije!“

„Na druhou stranu,“ řekl Hugo a naložil si na chleba čtyři kolečka salámu a plátek sýra, „na severskou detektivku je tohle počasí jako dělaný!“

Projekt „severská detektivka po česku“ byl další z ambiciózní řady záměrů, které se Kryštofu Kosíkovi podařilo bohatou slovní ekvilibristikou prosadit u jeho tradičních producentů. Především tedy v televizi, pro kterou ve volných chvílích četl scénáře a případně doporučoval látky k realizaci. Prosadil si film o mladistvých provinilcích v nápravně výchovném ústavu, který nazval Za zdí.

Poté, zřejmě aby si odpočinul od „drásavých studií společenské patologie“, natočil gangsterskou komedii z prostředí romských feťáčků a dealerů El Paso, na které lidi řvali smíchy a která rozdělila kritickou obec na dvě nesmiřitelné skupiny. Sice mu nakonec vynesla těsně prohlasovanou Cenu kritiky, ale taky několik trestních obvinění z propagace rasové a náboženské nesnášenlivosti.

Poslední byl dokumentární film Zanech vší naděje, kdo vcházíš o poměrech v léčebnách dlouhodobě nemocných. Díky jeho „humánnímu étosu“ pražská kavárna zapomněla na rasově nekorektní El Paso a Kosík se stal zase miláčkem novinářů. Severská detektivka byla ovšem zdaleka nejnáročnější z toho, co se mu podařilo zatím vymyslet – a hlavně to mělo být retro ze začátku osmdesátých let.

Hugo si nedovedl dost dobře představit, jak tenhle ambiciózní bouřlivák zvládne úmornou práci na žánru, který se nedá ošidit žádnými vizuálními orgiemi nebo fantasmagorickým střihem. Zvláště když Kryštof s oblibou řečnil o „somnambulně pomalém“ tempu, „atmosféře ponuře zahnívajícího socialismu“ a o „temném, přízračně se rozvíjejícím příběhu“.

Scénář si psal sám za asistence svého dosavadního scenáristy Mramůrka, řečeného Brambůrek, text nebyl stále ještě hotový a skoro nikdo ho nesměl číst. A protože internet dokumenty z doby zahnívajícího socialismu neoplýval, Brambůrek většinu doby ležel v archivech, četl a prohlížel knihy a časopisy – a korigoval Kryštofovy smělé scenáristické tahy prozaickým „to tenkrát ještě nebylo“, případně „to tenkrát už nebylo“.

Přestože tedy byla oficiálně na světě jen rozvedená synopse, a to ještě synopse z období první verze scénáře, majitelé žoků peněz slyšeli hlavně na slovo „severský“. Celý knižní trh byl zaplaven novými a novými tituly, které spadaly do žánru severská krimi. Koproducenti počítali, že na „první domácí severskou krimi“ se přijde spousta lidí podívat čistě ze zvědavosti.

Po snídani sbalili foťák, Irena si na nohy vzala froté ponožky a vyrazili. Mlha venku začínala pomalu řídnout. Hugo stejně radši zapnul navigaci, protože viditelnost byla pořád velice špatná.

„Tohle už je jenom obyčejná mlha. Mělas vidět ty strašlivý inverze, co tu bývaly ještě na začátku devadesátek. Tuny popílku na hlavu… Potom po nátlaku ekologů konečně odsířili elektrárny.“

Irena vytáhla mobil. Podívala se na čas. Bylo po půl deváté.

„Radši zavolám Rence,“ vzdychla, „ten blboun ji už jednou zapomněl vzbudit do školy.“

Vytočila dceřino číslo, ale ta vyzvánění vzápětí típla. Hugo připevnil navigaci do stojánku na čelním skle a naťukal do displeje Most – centrum.

Jsem ve skole, zavolam pak, přišla zpráva od Renky.

Rence bylo dvanáct a Blboun byl Irenin bývalý manžel. Dceru měli dva roky – od rozvodu – ve střídavé péči a Ira se dlouhodobě nemohla rozhodnout, jestli je za to spíš ráda, nebo nerada. Volné týdny, kdy nemusela pospíchat domů, se jí pracovně i jinak velice hodily. Ale představa otce, který byl občas tak roztržitý, že zapomněl na to, že ve vedlejším pokoji spí dítě, a odjel do práce, otce, který s předpubertální dcerou donekonečna řešil své vztahy, potenciální partnerky a čas od času se jí nad vlastním zoufalým životem u kuchyňského stolu rozbrečel, tahle představa Ireně způsobovala až fyzické problémy.

„Proč to na ni nakládá, copak ona za to může?“ zoufala si občas s bezmocným vztekem před Hugem. „Nemůže se aspoň každej sudej tejden chovat jako dospělej?! Já mu ji vezmu, než ji úplně pokřiví!“

Hugo věděl, že to stejně neudělá. Vezměte vlastní dítě někomu, kdo si zoufá nad životem. Taky tušil, že za celou drsnou Ireninou fasádou, za krustou sebejistoty a za hladkými a bezešvými soudy, které uměla vynášet, leželo měkké rozorané pole, na němž vytrvale rašily výčitky. A i když po nich Ira dupala okovanými podrážkami, rašily znova a znova.

Hugo měl Renku rád. Byla to prima holka, chytrá, jen snad na svůj věk trochu moc vážná. Měl ji rád, i když to tenkrát byla právě ona, kvůli komu nakonec definitivně Iru ztratil. Docela maličká, asi desetimilimetrová Renka.

Navigace stále čekala na signál. Vyjeli tedy bez jejích rad, Hugo doufal, že v husté mlze neminou odbočku z hlavní. Projeli městem směrem na jih. Před nimi se z řídnoucí mlhy vylouplo celé fascinující měsíční město. Záluží. Unipetrol Litvínov. Ohromné nestvůrné propletence kovu. Chladicí věže, destilační kolony, kilometry potrubí.

„Za války tu byla rafinérie Hermann Göring Werke. Po válce přejmenovaná na Stalinovy závody. Němci tu vyráběli z uhlí syntetický benzín. Hned naproti byl pracovní tábor pro válečný zajatce, co sem náckové dovezli z celý Evropy, aby jim tu měl kdo makat.“

„Vypadá to jako kulisy z nějaký dystopický sci-fi,“ poznamenala Ira.

„Dystopicky to muselo vypadat hlavně v pětačtyřicátým… Když to tu bombardovali Spojenci.“

„Ty seš pořád stejnej, Hugo, všechno musíš vědět, co?“

„Mě tahle krajina vždycky nějak přitahovala. Taky tu jeden čas pracoval otec.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Ira. „Zpomal trochu, zkusím to vyfotit.“

„Teď to ještě nemá cenu. V tý mlze to bude mít malou informační hodnotu a Kryštof nás s tím pošle do háje. Leda jako náladovka pro tebe… Sakra, proč ta navigace furt nenaskočila?“

„Čeká na signááál,“ zaparafrázovala Irena někdejší hit soukromých rádií a mrkla na Huga.

Zazpívala těch pár tónů pěkným křehkým hlasem, vlastně překvapivě křehkým na to, jak ranařsky si navykla mluvit, pomyslel si Hugo.

Podél silnice se táhla kameny vysypaná trať. Irena schovala mobil. Z mlhy se kousek od nich vynořil povědomý trup.

„Tramvaj?!“ podivila se Ira. „Myslela jsem, že tu jezdí vlaky.“

„Ne, je to tramvajová trať… Vede mezi Mostem a Litvínovem. Akorát že původně byla úzkorozchodná. Vlakovou trať museli přeložit kvůli uhlí, stejně jako odvedli o kus dál i řečiště Bíliny,“ informoval ji Hugo. „A tady stála vesnice. Kvůli rozšiřování chemických závodů ji celou zbourali.“

Irena zamyšleně hleděla ven. Auto polykalo metry širokého silničního koridoru.

„Stejně si to neumím představit. Že tady byly chalupy. Žili tu lidi… A všechno je pryč.“

„Tohle není nic proti Mostu, Iro,“ řekl Hugo vážně.

Závody zůstaly za nimi, po pravé straně se za tratí táhl pruh rezavých stromů. V dálce prosvítala v mlze věžička hradu na podzimně zbarveném Hněvíně.

„Landeswarte,“ řekl Hugo spíš pro sebe. Ira měla přilepenou tvář na skle.

„Most je přece hnusnej ad limitum. Ten měli zbořit.“

„Ale to je nový Most. Původní Most byl středověký město, pojmenovaný podle mostu přes močál. Na prastarý obchodní cestě do Saska. Jsou o něm zmínky už v desátým století. Měl tři středověký náměstí, ulice, kostely, cukrovar, pivovar, porcelánku, muzeum… Prostě všechno. Velikostí historickýho centra se mohl Most ještě v šedesátejch letech měřit pomalu se Starým Městem.“

„Starým Městem pražským?“ zavrtěla nedůvěřivě hlavou.

„Ano. Bylo tam nejmíň dvacet gotických domů. Barokní kostely, klášter… Vezmu tě na jedno místo, Ireno. Abys viděla, co z toho všeho zbylo.“

Sjeli z hlavního tahu, zabočili do nového Mostu. Minuli benzínovou pumpu a za ní parkoviště. Vlevo, natočené k silnici bokem, stály řady panelových domů.

„Moc pěkný…,“ poznamenala kousavě Ira. „Tady točil Bohdan Sláma Štěstí, ne?“

Po chomutovské dojeli až k dvojitému, osmičkově zatočenému objezdu, který je navedl k obloukovému přemostění koridoru. Mlha řídla. Když zahnuli na most, vykoukla z pusté krajiny za ním kostelní věž. Za věží se vynořovalo kamenné tělo s lomenými okny.

„Děkanský kostel Nanebevzetí Panny Marie,“ řekl Hugo. „Možnás o něm slyšela, je to asi jedinej kostel v Evropě, kterej cestoval na kolečkách. Komunisti se tím šíleně chlubili.“

Sjeli z mostu a zatočili doleva. „To nízký vedle je barokní špitál a kostelík svatého Ducha.“

Objeli gotickou loď a zastavili na prázdném parkovišti. Hugo se otočil k spolujezdkyni.

„A to je všechno, Iro. Všechno, co zbylo z města, kde žilo čtyřicet tisíc lidí.“

Irena otevřela dveře. Dopnula si zip bundy. Rozhlížela se. Červenolisté stromořadí zimomřivě lemovalo cestu k chrámu. Vedle stálo nové dětské hřiště, v lezavém počasí prázdné. Umělé jezero u kostela, nízká vegetace. Vedle gotické zdi bylo vidět v dálce tovární komín. Ze silničního koridoru sem doléhaly motory kamionů. Vzduch byl cítit uhlím.

Hugo cítil ještě jiné věci. Jako by se mu ještě teď lepil na chřípí prach a uši ohlušoval zvuk odpálených náloží a bortících se domů.

Ira se dívala na novotou se skvoucí dřevěný domeček na hřišti a na chvíli si pomyslela, že Renka vyrostla snad až moc rychle.

Vytáhla z kapsy mobil a zapnula režim focení.

„Dobrý! Ty cukrový domy samozřejmě nebudou k užitku. Ale ty pláně dál… Může se tam jet autem?“

Hugo znechuceně zavrtěl hlavou. Pohledem objel přesídlený chrám. Čněl v krajině, jako by ho sem přinesli na vesmírném korábu mimozemšťani.

„Seš cynickej fachidiot,“ vzdychl s úsměvem.

To byla prostě Ira.

Jeli po úzké asfaltce.

„Viděl jsem nedávno znovu Juráčkův Případ pro začínajícího kata. Znáš to?“ zeptal se Hugo.

„Kdysi jsem to viděla v televizi,“ řekla Ira. „Šedesátý léta, ne? Moc si z toho nepamatuju.“

„Konec šedesátých. Pak už si Juráček prakticky neškrtnul. Do kin se to už skoro nedostalo. Taková kafkovská variace na Swiftova Gullivera. Na exteriéry městečka tam použili právě starý Most. Těsně před zbořením. Podobně jako po nich Američani, když tu natáčeli Most u Remagenu. Tomu říkám příležitost…! Kompletní historický, přízračně zchátralý město jako jeden velkej ateliér.

Teprve když jsem toho Juráčka viděl podruhý, došlo mi, jak krásný to město bylo. I v tom chátrání… Protože komunisti do něj samozřejmě už poslední léta nic neinvestovali. Lidem netekla teplá voda, padaly fasády, nikdo nespravoval silnice.“

„Nakonec se možná do těch paneláků těšili.“

„Některý určitě. Ale představ si, Iro, že by takhle kompletně zmizela třeba Příbram. Jílové u Prahy. Ostrava…! Mimochodem, i tu chtěli zbourat, dokonce postavili bezpečně stranou mimo uhelný ložiska sídliště Poruba, kam se měli vystěhovat všichni z historickýho centra. Ale nakonec na to nedošlo.“

„Stejně nechápu, že se nikdo nebránil!“

„Ani nemohli,“ sykl Hugo, jak se na poslední chvíli vyhnul díře na cestě. „Podle tenkrát platnýho stavebního zákona byl účastníkem řízení jen navrhovatel těžby. Čili báňské úřady, ministerstvo, já nevím kdo – ale majitelé domů ne. To je dobrý, ne?“

„To je spíš děsný.“

„Navíc každej druhej tu pracoval v dolech.

A měli v rámci republiky nadprůměrný výdělky.“

„Spíš to tu prostě neměli dost rádi,“ poznamenala Ira zamyšleně. „Byli tu tak jednu, dvě generace, teprve od odsunu.“

Dojeli autem až k malému letišti. Před odbočkou k hangáru stál na konečné zastávce autobus mostecké hromadné dopravy. Řidič jim potvrdil, že dál už se jet nedá.

„Teda dá, přes zákaz vjezdu,“ ušklíbl se. „Ale benga tu jezdí a kontrolujou. Museli byste mít povolení od národního vejboru. Teda úřadu.“

„Národního vejboru, ty kráso!“ zasmála se Ira, když obraceli auto nazpět. „Tohle už jsem fakt dlouho neslyšela. Vždyť ten chlap snad nebyl tak starej.“

„Tohle je jinej kraj, drahoušku,“ řekl Hugo. „Však ještě uvidíš.“

„Drahoušek se mi líbí o něco víc než fachidiot, ale běda, jestli to vyslovíš před tou drzou recepční!“ obořila se na něj vesele Ira.

Hugo se usmál. Neznal nikoho, kdo by momentálním naladěním tak dramaticky ovlivňoval atmosféru kolem sebe. Nebo to tak možná působilo jenom na něj.

Zároveň se po půlhodině mlčení probrala navigace a uprostřed bývalého hnědouhelného dolu pravila kultivovaným ženským hlasem: „Na konci ulice zahněte doleva…!“

Zahnuli až o hodný kus dál. To už projeli Lomem u Litvínova, mlha byla pryč a slunce natahovalo zimomřivé pařátky po omšelých fasádách domů. Město působilo báječně ponuře. Ira si udělala pár obrázků.

„Lom, slibný,“ zamumlala a ťukala poznámky do displeje svého chytrého mobilu.

Hugo mlčel. Pozoroval měnící se kulisy cesty. Ireně se najednou zazdálo, že už mlčí nějak dlouho. Po straně se na něj podívala. Vyhlížel ven s neobvykle napjatou pozorností.

Ucítil na sobě Irenin pohled a maličko se ušklíbl.

„Rád bych zajel na jedno místo kousek odtud. Spíš ze soukromejch důvodů než kvůli filmu. Ale třeba se nám to tam taky šikne.“

„Miluju, když seš tajemnej.“ Ira se taky ušklíbla.

„To není žádný tajemství,“ řekl. „Říkaj ti něco Libkovice?“

Irena spustila rychlý mentální vyhledavač. To jméno ji uhodilo na nějakou zasutou strunku. Jako obvykle přicházely nejdřív asociace a rychlá spojení. Často vůbec netušila, které vlákno odkud kam danou věc přivedlo, ale časem si zvykla těmhle prvním popudům důvěřovat, protože se nakonec ukázaly jako pravdivé. I teď jí vytanulo: Libkovice – Ibra Ibrahimovič.

Ibrahimovič byl fotograf, vzpomněla si. Devadesátá léta. Výstava. Libkovický kostel. Blokáda.

„Už vím,“ řekla pomalu, jak se vlákna sunula jedno na druhé. „To byla ta vesnice, co z ní taky zbyl jenom kostel. Když jsem byla na vysoký, jezdili sem ekologové protestovat, že jo?“

„Přesně tak. Celá vesnice zmizela kvůli uhlí. Lidi přestěhovali do paneláků v Bílině, v Litvínově, v Mostě. Jen s tím rozdílem, že i ten kostel tiše zbořili o pár let později. Ale další prolomení těžebních limitů už jim tenkrát nepovolili. Takže to bylo celý úplně zbytečný.“

„Neříkej, že ses sem taky tenkrát jezdil přivazovat k rypadlům!“

„Ne. Já jsem sem jezdil jako dítě. Tři roky každý tři měsíce.“

„Sem?!“ zeptala se Ira.

Hugo zavrtěl hlavou.

„Věřila bys tomu, že to tu vůbec nepoznávám…?“

„Proč jsi sem jezdil?“

Míjeli poslední domy Lomu. Na pravé straně silnice stál shrbený domek, okna a podezdívku měl obloženou tyrkysově modrými dlaždicemi. Vypadal díky nim trochu zvláštně, jako nějaká vstupní brána do zchátralých lázní. Ze zahrady se plazil sloup hustého bílého kouře, někdo pálil shrabané listí.

Hugo prudce přibrzdil, otočil hlavu k domu. „Podívej!“ řekl nadšeně. „Tohle si pamatuju! Ty modrý kachle!“

„Tys jezdil sem… do týhle koupelny?!“

Hugo se podíval na Irenu s postranním úsměvem. Kdysi ho bavilo ji napínat. Vydržela to ovšem vždycky jen chvíli. A pak se začínala vztekat.

„V Libkovicích byla věznice. Jezdili jsme sem za tátou.“

Irena na okamžik zmlkla. Podívala se na Huga, v očích jí zahlédl prokmitnutí soucitné účasti. Ale to byla jen vteřina. Ira měla panickou hrůzu ze sentimentality. Zavrtěla rozpačitě hlavou.

„Já jsem na to, člověče, úplně zapomněla. Kolik ti bylo?“

„Deset, jedenáct, dvanáct… a nepamatuju si skoro nic, to je neuvěřitelný.“

Hugo se podíval na bílý kouřový sloup. Pospíšil si, aby trochu odlehčil atmosféru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vytěženej kraj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.