Copyright © Dominik Landsman, 2019

All rights reserved

Translation © Peter Stankovič, 2019

ISBN 978-80-242-6582-7

Zase na začátku

Zpěněné vlny se tříští o bort dřevěné bárky. Pirát Pařát stojí soustředěně na přídi a ustaraně hledí před sebe. Ano, hledí. Možná si pamatujete, že pirát Pařát měl přes obě oči pásky. Navíc měl místo nohou a rukou háky. Tak to si to pamatujete dobře, ale nyní jsme se posunuli v čase tak nějak zpátky. Do doby, kdy byl pirát Pařát mladší a měl pásku jenom přes jedno oko a háky jenom místo rukou a jedné nohy. Ještě to byl švarný jura, kterému svět ležel u nohy.

Tedy, ony zpěněné vlny se tříštily o bort dřevěné bárky. Pirát Pařát na přídi ustaraně hleděl svým jedním okem před sebe a nervózně klepal hákem o zábradlí lodi.

„Přidejte, třeba to někdo přežil,“ zavelel směrem k posádce a nadále sledoval se zkrabaceným čelem horizont. „Hrozné, hrozné. Co se tam asi stalo?“ mumlal si pod vousy, když v dálce začal rozeznávat obrysy ostrova, ze kterých stoupal tmavý dým. To je znak zkázy, dým. Vždycky, když z něčeho stoupá dým, je to znak zkázy. Třeba z myčky na nádobí. Když stoupá dým z myčky na nádobí, znamená to katastrofu a taky to znamená, že neumíte používat myčku na nádobí. Je totiž nemožné, aby z myčky stoupal… ale to sem teď nepatří. Pokračujeme v příběhu.

Čím víc se blížili k ostrovu, tím víc zkázy viděli. V přístavu nebylo kde zakotvit, neboť tam nezůstal kámen na kameni. Všechno, co bylo ze dřeva, bylo buď spálené na uhel, nebo zrovna dohořívalo. Kamenné stavby byly rozbořené.

„Zakotvíme na pláži,“ přikázal Pařát a jako správný kapitán navedl loď přímo na pláž, kde se elegantně zaryla do písku.

Pařát vystoupil a spolu s posádkou se vydal z pláže směrem do přilehlé vesnice Dránů na průzkum. Mohlo by se zdát, že jako pirát přijel na zpustošený ostrov rabovat a urvat, co zbylo, ale tak to nebylo. Piráti, stejně jako všichni ostatní námořníci a mořeplavci, se v Sedmimoří řídí nepsaným pravidlem: Pokud uvidíte nějakou loď či ostrov v ohrožení, v první řadě musíte zachránit přeživší. Až potom můžete rabovat.

Hned jak Pařát spolu s posádkou míjeli první rozbořené stavení, ozvalo se zpoza kamenného valu, který kdysi býval obchodem, nebo pekárnou, nebo bůhvíčím, divné syčení a praskání.

V tu chvíli se z toho směru vyřítil Orděs…

Víte co? Já si nemůžu pomoct, ale mně to přijde málo dramatický. To po vás ani nemůžu chtít, abyste byli napnutý. Jeden pitomej Orděs a doutnající trosky? Ale no tak! Přeci jenom je to začátek celé knihy a ten by měl čtenáře chytit a už nepustit. Celý příběh ze Sedmimoří je natolik poutavý a dobrodružný, že si zaslouží úvod, který bude dechberoucí. Je třeba tam přidat více napětí, tajemna a akce. Chce to větší drámo.

Takže začnu znovu.

Zpěněné několikametrové vlny házely s dřevěnou bárkou nahoru dolů. Temnou oblohu v pravidelných intervalech prozařovala záře blesků a mohutné a hlasité údery hromů protrhávaly ušní bubínky tak lehce, jako by praskaly bublinkové fólie.

Aby toho nebylo málo, tak prudký vítr obracel dřevěnou loď kolem dokola. Ta se tedy nejen pohybovala ve vysokých vlnách neustále nahoru a dolů, ale ještě se u toho točila dokolečka. Občas plula i stěžněm dolů, takže se všichni drželi zuby háky. Nic pro slabé žaludky.

Z nebe se snášely k zemi nejen sloupce vody, ale rovněž i padaly kroupy a sem tam lokálně sněžilo. Prostě nejhorší počasí, jaké si dovedete představit.

V tom marastu a neuvěřitelném nečasu stál na přídi lodi pirát Pařát. Hákem si otíral z čela vodu či sníh, to podle toho, co zrovna z nebe padalo, a upřeně sledoval dění před sebou. Ačkoliv se loď točila dokolečka a házelo to s ní nahoru a dolů, pořád se přibližovala k ostrovu. K ostrovu, který celý hořel sytě červeným plamenem. Čím více se loď blížila, tím více byl ve vzduchu cítit pach zmaru.

Kdybyste nevěděli, jak páchne zmar, tak asi jako když vám začne stoupat dým z myčky na nádobí. Nemáte zač.

Ze tmy se vzduchem nesl nářek a pláč. Nad ostrovem se snášeli supi a nad supy se snášeli supejšové. To jsou supermrchožrouti. Mrchožrouti jsou živočichové, kteří se živí mrtvými zvířaty. No a supermrchožrouti, jako jsou například supejšové, ti se živí mrtvými mrchožrouty. Jak někde vidíte kroužit ve vzduchu supy, můžete se vsadit, že se tam stalo něco nehezkého. Když ale uvidíte nad supy kroužit supejše, tak věřte, že se tam stalo něco opravdu strašného.

„Tady se stalo něco opravdu strašného,“ zamyslel se tedy pirát Pařát při pohledu na supy, supejše a hořící ostrov.

„To máte pravdu,“ přitakal Pařátovi první důstojník, když jeho zrak spočinul na v tu chvíli se objevivším, naprosto zdemolovaném přístavu a zpustošené vesnici, která zrovna dohořívala.

„Próóóč?“ poklekl náhle Pařát dramaticky na podlahu paluby, roztáhnul ruce, zatnul je v pěst (dokonce i tu, kde měl místo ruky hák zatnul v pěst) a vyslal otázku směrem nahoru, do nebe. Taky zaštkal. To sice nevím, co znamená, ale zní to přesně tak, že se to hodí, aby to Pařát udělal. Když se uklidnil, vstal a pokračoval v navádění lodě ke břehu. Jelikož nebylo kde zakotvit, musel Pařát použít svůj patentovaný manévr, který nazval „sebevrah se třemi vruty“. Nasměroval loď na největší vlnu, v ten moment nechal plachtu povolit a natočit proti větru. Loď z vlny vylétla, ve vzduchu udělala tři salta a dopadla do písku na nedalekou pláž.

„Jdeme na to,“ zavelel Pařát, když elegantně přeskočil zábradlí lodi a také dopadl do písku. Rozhlížel se kolem sebe, načež se ho zmocnily marnost a žal.

„Próóóóč?“ Poklekl opět do písku, roztáhl ruce a spílal směrem kamsi k nebi neznámému pachateli. A taky zase štkal.

Nebyl však čas na lamentování, natož štkaní, neboť z děr v písku, temných koutů či zpoza trosek baráků vybíhali po desítkách krvelační Orděsové. Pařát kopem s otočkou okamžitě zneškodnil prvních pět a dalších deset uzem svým zkaženým dechem. Jak jistě víte, piráti si nečistí zuby. A ještě k tomu jí pořád česnek To se o pirátech ví, že frčí na česneku. Proto jste taky nikdy neslyšeli o upířích pirátech.

I Pařátova posádka se činila. Piráti skákali ze strany na stranu, metali kozelce, pronášeli legendární drsňácké hlášky jako třeba „Mám moc práce, nemám čas umřít!“, máchali šavlemi a kosili jednoho Orděsa za druhým, až žádný nezbyl.

Jakmile poslední Orděs padl, vyrazil Pařát kupředu a spolu s posádkou si to zamířil ke zničené vesnici. Před prvním vyhořelým stavením opět poklekl, roztáhnul ruce a začal hořce plakat: „Próóóóč?“ Za chvíli opět doštkal, vstal a pokračoval spolu s ostatními dál v cestě.

„Próóóóč?“ Zničehonic Pařát znovu pokleknul, když zahlédl na zemi ohořelý a prázdný sud.

„Próóóóč?“ Opět si na chvilku Pařát kleknul, aby si poplakal a zakřičel u rozšlápnuté žáby.

„Próóóč?“ To Pařát narazil na…

Hele, víte co? Možná jsem to udělal až moc dramatické. Pařát, který každý druhý krok padne k zemi a začne spílat, brečet a teatrálně zatínat háky v pěst směrem kamsi k nebi, a ještě k tomu štkát, to už je přehnané. Mám takové tušení, že ani to trojité salto s lodí jste mi moc nevěřili, co? Navíc to jeho chování už přišlo otravné i posádce. Takhle by se nikam nedostali, kdyby Pařát pořád jenom klečel na zemi a byl hysterka.

Vraťme se tedy k první verzi. Té umírněné. Pařát spolu s posádkou přispěchali k prvnímu ohořelému domu, kde je napadl Orděs. Podle mých poznámek z prvního dílu, který máte jistě už přečtený, a pokud ne, tak co tady okouníte, mazejte si nejdřív přečíst první díl, jsou Orděsové démoni nižšího řádu a přisluhovači samotného démona Krampuse. Taková rohatá nehezká stvoření s velkými a ostrými zuby.

„Zlikvidujte toho prevíta,“ nabádal Pařát posádku, když máchal ve vzduchu před Orděsem hákem, jelikož si v tom spěchu zapomněl meč na lodi. Ten jeden Orděs jim dal celkem zabrat. Pařát se opravdu pokusil o něco, jako je kop s otočkou, ale to spíš jenom zakopnul o kámen a ve vzduchu se otočil kolem své osy ve směru zahnutí háku na noze. Zatímco Pařát úpěl na zemi, několik mužů z posádky nakonec Orděsa přemohlo a nebezpečí bylo zažehnáno.

Pařát vstal, důležitě si oprášil kalhoty a tvářil se, že to zakopnutí bylo celou dobu záměrné.

„Slyšíte to?“ zpozorněl najednou jeden z pirátů. Všichni přítomní ztichli a nastražili uši. „To je nářek,“ poposkočil téměř s nadšením Pařát. Ne, že by měl radost, že někdo naříká. Měl radost, že zde někdo žije. „Vychází to z tamté stodoly,“ ukázal na ohořelou stodolu, která jako jedna z mála budov ve vesnici nějakým zázrakem pořád stála.

Pařát přistoupil před vrata stodoly a za skřípání a vrzání starých pantů je otevřel.

„Nechte nás na pokoji!“ zazněl výkřik a ze tmy stodoly se otevřenými vraty vyřítil na zaskočeného Pařáta chlapec a přetáhl ho klackem přes obličej.

„Co blbneš, ty malej zmetku, přišli jsme tě zachránit?!“ svalil se zachránce Pařát na zem a držel se za tvář.

Chlapec odhodil klacek, sesunul se k zemi a začal brečet.

„Co se tu stalo?“ vyzvídal Pařát, když se vzpamatoval, a soucitně položil ruku chlapcovi na rameno.

„Vorán. Černokněžník Vorán. Přišel k nám do vesnice s těmi svými Orděsy. Vykřikoval, že Krampus musí být osvobozen a že kdo se k němu přidá, bude ušetřen.“

„A?“

„Nikdo se k němu nepřidal…“

„Bubu? Bubu?“ přikolébal se najednou ze stodoly ještě jeden, mnohem mladší chlapec v batolecím věku. Vypadal opravdu vyděšeně a starší chlapec ho konějšivě hladil po hlavě.

„Jenom já a můj malý brácha jsme to přežili. Máma nás ukryla do stodoly pod podlahu. Je tam skrýš, kam táta schovával žrádlo před naším zlatohřívým lvem, aby mu taky chvíli vydrželo. Ten lev byl děsný otesánek a sežral, na co přišel.“

„No a proč vás lvi nebránili?“ zajímal se Pařát. Přeci jenom zlatohříví lvi jsou s Drány spříznění a navíc to jsou dost houževnatí protivníci, kteří by si s Orděsy jistě poradili.

„Někdo nám všechny lvy otrávil. Asi ten hrozný Vorán… Já nevím!“ rozbrečel se chlapec.

Pařát tiše stál a s lítostí si prohlížel zničenou vesnici. Pouhé doutnající sutiny ohořelých prken a napůl rozbořené kamenné zdi. To bylo vše, co po dránské vesnici zbylo. Nikde nebyla žádná těla. Ani Dránů, Orděsů… ba ani otrávených zlatohřívých lvů. Jímala ho hrůza, třebas jenom pomyslel, co mohl Vorán s těmi těly udělat. Že by je sežrali Orděsové, by byla ta nejmilosrdnější varianta.

„Však ono i na toho Vorána jednou dojde,“ odplivl si zhnuseně Pařát a pak už se staral jenom o malé chlapce. Nakrmil je, ošatil, vzal je na svou loď. Pryč od všeho. Aby zapomněli. Staršího zaměstnal jako plavčíka. Mladší byl ale ještě moc malý, aby cokoliv dělal. Uměl sotva mluvit.

„Je ještě malý. Je velká šance, že si nebude z onoho dne nic pamatovat. Dobře pro něho. Nebudeme mu to připomínat,“ rozkázal Pařát posádce a i staršímu chlapci. „Je to pro jeho dobro,“ dodal. To se tak docela často říká, když se vám nic neříká, protože se lidem nic nechce vám říct, takže člověka docela překvapí, když to někdy opravdu k něčímu dobru je. Pařát se rozhodl, že chlapce vychová, pošle ho na školu a jednou třeba, pokud na to bude mít vlohy, mu předá svou živnost.

To všechno se ale stalo hodně dávno. Vorán byl mezitím poražen rytíři Zlaté korouhvičky a jeho kult fanatiků a zástupy Orděsů, které se mu podařilo vyvolat, byly rozprášeny po celém Sedmimoří. Sám Vorán byl rytíři zahnán do bažin Zapomnění kdesi uprostřed ostrova Krále Alzhaimra, kde podle rytířů našel svou smrt. A nebo ne? On si to nikdo moc přesně nepamatoval. Je tedy možné, že Vorán nezemřel v bažinách Zapomnění? Po Sedmimoří se šíří zvěsti, že je Vorán zpět. Mezi lidmi se šušká, že se něco chystá. Těžko říct, kde je pravda. Možná to jsou jen takové povídačky.

A možná to je pravda.

Pojďme to zjistit.

Trable s bzučíkem

„Pojď sem, ty zmetku. Ty kreveto nedovařená. U keporkaka, mně neutečeš, povídám, já si poradil už s jinačíma frajerama, než jsi ty,“ nadával kapitán Adorabl celý zadýchaný směrem k malému tvorečkovi, který před ním hopsal ze strany na stranu. Vypadalo to, že má z Adorabla akorát legraci.

Onen tvoreček byl bzučík. Bzučíci jsou velcí asi jako větší křeček nebo malý kapustňák. Hodně malý kapustňák. Až groteskně malý. Tak si bzučíka představte radši jako většího křečka.

Bzučík je šupinaté zvířátko, které má malá křídla, ale neumí létat. Těmi křídly sice ve vzduchu mává, ale neunesou ho. Vypadá trochu jako kříženec průměrného hlodavce s ještěrkou. Má velmi silné zadní nohy, takže ač není nikterak veliký, dokáže skákat i dva metry do vzduchu. Díky svému dlouhému ocasu pak dokáže ve výskoku měnit směr. Což byl právě kámen úrazu pro Adorabla, kterému se ho nedařilo chytit. Bzučíkové jsou v Sedmimoří k nalezení asi jenom na třech nebo čtyřech ostrovech, což není moc. Jejich lov je regulovaný, ale nejsou nijak ohrožení. A proč je někdo loví, když nejsou kdovíjak vzácní, ale přitom pořád blbě dostupní? Oni mají bzučíci výjimečnou vlastnost, pro kterou můžou být pro někoho cenní.

V přítomnosti takového bzučíka dokáže člověk mluvit s plazy. Nikdo neví, jak to funguje, ale když je mezi vámi a plazem bzučík, rozumíte všemu, co plaz říká. A podle všeho rozumí i plaz tomu, co říkáte vy. Například když postavíte bzučíka mezi sebe a krokodýla, dokážete se s krokodýlem domluvit. Je to mnohem lepší varianta, než když postavíte mezi sebe a krokodýla něco úplně jiného… a nebo když krokodýla postavíte mezi sebe a bzučíka. Tam není čas ani prostor na domluvu s kýmkoliv.

Milé děti. Toto je velmi důležité upozornění.

Pokud někdy narazíte na krokodýla, v žádném případě se s ním nepokoušejte na ničem dohodnout a utečte.

I kdybyste měli s sebou bzučíka, nic neriskujte. Utečte. Polohu krokodýla oznamte nejbližší dospělé osobě, která rovněž uteče, a vy sami se někde schovejte a počkejte, až se situace s krokodýlem sama nějak vyřeší.

Adorabla si tedy najal jeden šlechtic, který na zámku choval ještěry, převážně potom ještěry sliznaté. Potřeboval bzučíka, aby si s nimi mohl povídat. On šlechtic nemá moc přátel na povídání. Když jste totiž podivín, který má spoustu ještěrů a k tomu se většina z nich nazývá ještěři sliznatí, moc kamarádů si nenajdete.

„Až tě chytnu, tak tě přerazím,“ mával Adorabl marně ve vzduchu síťkou na motýly ve snaze bzučíka odchytit. Ten vždycky ve vzduchu změnil směr a dopadl úplně jinam, než Adorabl předpokládal.

„Však ty mi neutečeš,“ vzdal to po chvilce Adorabl a znaveně si sednul na veliký kámen. Těch tu ostatně bylo požehnaně. To proto, že bzučíci obývají rozsáhlé kamenité oblasti. Nemají rádi zeleň. Libují si v kamenité, vyprahlé krajině. Své úkryty si hloubí pod kameny a vylézají ven pouze za potravou… anebo když je kolem nějaký lovec odměn, aby ho řádně zesměšnili a vyškolili. Chytit bzučíka není vůbec jednoduché.

I Adorabl to věděl, a tak seděl na kameni a přemýšlel. Musel si to v klidu rozmyslet. Času měl dost. Lov bzučíka byl za dlouhou dobu jediný jeho kšeft.

Ono se toho v Sedmimoří po porážce Sběratele dost změnilo. Hlavně pro lovce odměn. Jakmile se o Sběrateli a o všem, co dělal, dozvěděli určití lidé, okamžitě začali konat. Hlavně v oblasti ochrany tvorů učinilo Sedmimoří veliký pokrok. Do všeho se totiž vložilo hnutí na ochranu přírody s názvem Zelený hrášek. Že vám to přijde jako divný název? To máte pravdu. Tam vznikla trochu chyba v překladu, protože se hnutí nechalo inspirovat u podobné organizace z našeho světa. Ale i když se nyní ve Sedmimoří k želvám řetězy poutají členové hnutí Zeleného hrášku, je to vlastně fajn. Mohlo to dopadnout i hůř, protože ve hře byl rovněž název Zelená moč.

Přítomnost a hlavně úsilí Zeleného hrášku je však pro Sedmimoří požehnáním. Ne tak ale pro lovce odměn. Vše je teď mnohem více sledováno a regulováno. V terénu jsou navíc rozmístěni takzvaní „správci“, kteří dbají na to, aby se lovci odměn řídili pravidly. Ta jsou poměrně jasná. Pokud chce lovec odměn ulovit nějakého tvora, musí to být jednak tvor, který není ohrožený, a jednak si musí sehnat povolení od správce.

Díky tomuto omezení pověsil nejeden lovec svou živnost na hřebík a začal se živit něčím jiným. Poměrně hodně lovců odměn nyní šije peněženky. Ti zdatnější se pak přidali k rytířům Zlaté korouhvičky.

Kapitán Adorabl však u cechu lovců odměn zůstal. Říkal si, že když mu ubude konkurence, bude mít víc kšeftů. Bohužel se tak nestalo a už nějaký čas se plácal odnikud nikam. Na černém trhu bylo stále těžší a těžší tvory prodat, protože kupující se báli kupovat kusy získané nelegální cestou, a tak se musel spoléhat na to, že si ho někdo najme. To byla nyní jediná cesta, jak se coby lovec odměn uživit. Nechat se najmout někým, kdo shání konkrétního tvora. Většinou dotyčný zařídí pro lovce i povolení k odlovu, takže lovec může bez obav a bez zbytečného papírování začít dělat svou práci.

Od doby, kdy v Sedmimoří začaly změny a novoty, měl Adorabl jako lovec odměn jen pár melouchů. Jelikož neměl často do čeho píchnout, krátil si dobu alespoň hledáním a následným sbíráním vzácných artefaktů. To ho naplňovalo. Sedmimoří měl procestované křížem krážem a na svých cestách nalezl spoustu zajímavých a kouzelných předmětů. Adorabl ale nechtěl své poklady vozit s sebou na lodi, tak si je všechny ukládal na takové své tajné místo. To místo bylo natolik tajné, že i sám Adorabl občas zapomněl, že nějaké tajné místo vůbec má. Nazýval ho svým tajným světem pokladů a šlo se do něho dostat jen pomocí speciálního klíče, který nosil Adorabl na řetízku kolem krku. Byla to taková malá úzká dutá trubička, která byla na jednom konci užší než na druhém.

Takže Adorabl seděl na kameni, znaveně v ruce žmoulal onu dutou trubičku, tedy klíč od tajného světa pokladů, a zhluboka oddychoval. Bylo mu jasné, že toho proklatého bzučíka musí chytit. Kdo ví, kdy si ho zase někdo najme? V této těžké době si lovci odměn musí hýčkat každý melouch.

„Bzzzzz,“ poskakoval vyzývavě bzučík kolem Adorabla a bzučel. Jako by se mu vysmíval a zároveň ho lákal, aby to ještě zkusil. Na rozdíl od Adorabla byl bzučík v dobrém rozmaru. Bavilo ho Adorabla trápit.

„Jen počkej, ty sasanko jedna vysosaná, až popadnu dech, dáme si repete. Ono tě to bzučení přejde, až budeš překládat celé dny řeč ještěrů sliznatých,“ nadával Adorabl a přitom přemýšlel, jak na bzučíka vyzrát. Klasicky to nejspíš nepůjde, jelikož je bzučík na kapitána příliš mrštný. Chtělo to nějakou lest.

„Já už tě chytat nebudu. Už nemám zájem. Kdybys náhodou vlezl do týhle malý klícky, tak mě to vůbec nezajímá,“ položil Adorabl na zem malou klícku, odvrátil zrak a tvářil se otráveně. Zkoušel úplně ten nejstarší trik, který nikdy, nikde za žádných okolností nefungoval, ale v krajní nouzi ho všichni nakonec stejně zkusí, kdyby náhodou.

„Bzzzzzz,“ zabzučel bzučík tázavě, jestli si z něho Adorabl dělá srandu, nebo to myslí vážně. V jeho zabzučení bylo znát zklamání. Myslel si, že Adorabl má na víc než na takový laciný trik.

Adorabl s rukama sepnutýma na hrudi (tedy s rukou a hákem sepnutýma na hrudi), který se naoko tvářil uraženě, nenápadně sledoval, jestli bzučík na jeho fintu naletí. Ten v ten moment naprosto ztratil o Adorabla zájem, seděl na zemi a olizoval si dlouhým jazykem nohu. Adorabl ho natolik zklamal, že ho okatě ignoroval.

V ten moment Adorabl pomalu a nenápadně sáhnul do koženého pytlíku, který mu visel za pasem, nabral z něho jakýsi prášek, bleskurychle se otočil k bzučíkovi a vší silou po něm prášek hodil.

„Zásah,“ zaradoval se Adorabl. Kolem bzučíka se zaprášilo, zelený prášek vytvořil na krátkou chvíli hustý oblak, který záhy opadnul a odhalil naprosto dezorientovaného bzučíka.

„To je orientální prášek. Zasažený tvor ztrácí orientaci,“ vysvětloval Adorabl bzučíkovi, který mu patrně nerozuměl, a šibalsky se u toho usmíval. Vypadalo to, že jeho finta nebyla nakonec tak marná.

Bzučík chvíli bezradně běhal dokolečka, načež se vydal zmateně kupředu, až narazil do veliké skály. Adorabl, který si byl jist svým vítězstvím, pomalu kráčel za bzučíkem. Ze země zvedl klícku a spokojeně s ní mával ve vzduchu.

„Už je čas. Budeš se stěhovat do klícky,“ nakláněl se nad bzučíkem ve snaze ho uchopit a strčit do klece. Ten se z posledních sil vzepřel a nazdařbůh odskočil kamsi stranou. Bohužel pro Adorabla se bzučík úplnou náhodou trefil svým skokem do malé prolákliny ve skále, kam elegantně zaplul.

Z prolákliny se bzučík nemohl dostat, ale Adorabl se zase nemohl dostat za ním. Nedosáhl na něj. „Najdu si klacek a vyšťourám tě,“ oznámil Adorabl do prolákliny, a už se pohledem sháněl v okolí po nějakém klacíku, kterým by to šlo.

Čirou náhodou ležela nedaleko dlouhá kost jakéhosi velikého tvora. Nejspíš to byl pižmimoň váhavý. To je taková veliká žlutá jednooká chlupatá kráva, která se vším dlouho váhá. Na ostrově, kde se Adorabl zrovna nacházel, byli pižmimoni celkem rozšíření. Tento konkrétní zřejmě tak dlouho váhal se žrádlem, až zemřel hlady. To je u pižmimoňů váhavých celkem časté. Rovněž jsou obvykle kořistí dravců, neboť váhají s útěkem až do té doby, než je dravec začne požírat.

„Ta je akorát,“ ohodnotil bez váhání Adorabl kost pižmimoně váhavého a pochvaloval si její délku. Nyní již opět v dobrém rozmaru přišel k proláklině, usmál se na stále dezorientovaného bzučíka a začal s kostí šmátrat po dně ve snaze bzučíka na kost nabrat nebo ho alespoň z prolákliny vyšťourat.

Šlo to celkem ztuha, ale důležité bylo, že to šlo. Kost do prolákliny ideálně pasovala a byla dostatečně dlouhá na to, aby se mu při troše dobré vůle podařilo bzučíka nabrat.

Se soustředěným výrazem a vyplazeným jazykem dostával centimetr po centimetru bzučíka blíž a blíž k sobě, když tu mu v náprsní kapse začalo cosi vibrovat a vydávat podivný zvuk. Jako by mu v kapse někdo děsně moc vysokým hlasem zpíval jeden jediný dlouhý tón.

„Cože? Už?“ vyskočil úlekem Adorabl a div si nepřekousl vyplazený jazyk. Sáhnul do kapsy a vytáhl z ní hodinky. Přesně ty hodinky, které ukazují čas v Sedmimoří a Soběsvětě a které, když jejich nositel zažívá veliké dobrodružství, mají za následek, že čas ubíhá rychle. „No fakt že jo. Musím letět, ať je neprošvihnu. Tentokrát to nedopadne jako s lapuťákem,“ slíbil si odhodlaně.

A tak strčil kost pižmimoně váhavého do prolákliny, aby po ní mohl bzučík vylézt ven, a sám spěchal zpět na pobřeží na svou loď. Nebylo času nazbyt, protože měl důležitou schůzku, na kterou si nemohl dovolit přijet pozdě.

Po vysvědčení

Na úplně jiném místě, zvaném některými Soběsvět, byl právě poslední školní den. Stejně jako minulý rok touhle dobou šel Čeněk zrovna ze školy s vysvědčením. Z angličtiny měl tentokrát dvojku, ale co je ještě důležitější, tak z tělocviku měl jedničku. Jeho táta totiž pozměnil priority a určil pro letošek jako hlavní cíl tělesnou kondici.

Od té doby, co v Sedmimoří s Adorablem a Čeňkem příliš nezazářil a ani angličtina mu nepomohla, začal na sobě hodně pracovat. Uvědomil si, že to je hlavně fyzická kondice, která posune člověka dopředu. Obzvlášť v Sedmimoří je potřeba být ve formě. Jelikož s Adorablem, tedy se svým otcem, jsou opět zadobře a v létě si naplánovali společné dobrodružství právě v Sedmimoří, musel přes rok zapracovat na kondičce a trochu nahonit muskulaturu. Až bude v Sedmimoří zápasit s těmi nestvůrami a podobně, tak aby si neuřízl ostudu. Navíc musí přeci být vzorem svému synovi. Jelikož Čeněk dostal z tělocviku jedničku, cesta domů ze školy byla plná radosti a optimismu. Kráčel sebevědomě a v myšlenkách se už viděl na dovolené u moře, respektive v Sedmimoří.

„Tak co, mladíku, jaké bylo vysvědčení? Co tělocvik?“ vyrušil najednou Čeňka z přemýšlení známý hlas. Byl to jeho táta, který chodil několikrát denně běhat. Tentokrát to vzal kolem školy, nejspíš aby zastihl svého syna.

„Prosím tě, tati, můžeme to probrat doma? Nerad bych, aby mě s tebou viděl někdo ze školy,“ žádal Čeněk tátu, který měl kolem hlavy čelenku, na sobě máminy kraťasové elasťáky, protože se mu v nich prý dobře běhá a cítí se pak volně… a hlavně, a to je potřeba zmínit především, měl kolem pasu ledvinku, ve které měl pití, klíče od domu a telefon. Elasťáky nemají kapsy, tak všechny potřebné věci musely do ledvinky. Sice měl batoh, ale v tom batohu měl závaží. „Jsem druhej Zátopek,“ říkával a připomínal, že i Emil Zátopek svého času běhal se závažím. Boty s odpruženou podrážkou už byly jen třešničkou na dortu.

„Ty se za svého tátu stydíš?“ pohoršil se táta, který vyklusával na místě, aby měl stálou tepovou frekvenci, a tedy aby jeho běhání bylo efektivní, i když neběží.

„Trochu ano,“ nezastíral nic Čeněk, když pohledem sjel na tátovu ledvinku, elastické kraťasy jenom do půlky stehen a vytažené podkolenky, která byla každá jiná.

„Nemohl jsem najít dvě stejné, tak jsem si vzal každou jinou,“ všiml si jeho pohledu táta. „To je ale jedno, jak člověk při běhání vypadá. Důležité jsou výsledky!“

„Tati, prosím tě. Tělocvik mám za jedna a už hlavně běž pryč,“ žadonil Čeněk, když si všimnul, že se zezadu blíží jeho spolužáci.

Táta spokojeně pokynul, protože jednička z tělocviku ho potěšila, něco si v poklusu na místě našteloval na zápěstí u svého měřiče tepové frekvence a zase vyběhl směrem do pryč.

Čeněk tak unikl posměškům svých spolužáků a opět dobře naladěn kráčel domů. Nemohl se dočkat dobrodružství v Sedmimoří. Celý rok sledoval pořady o přežití v divočině.

To ho hodně navnadilo. Už nebude jenom to nebohé dítě, které musí

Adorabl pořád zachraňovat.

Tentokrát to bude on, kdo bude hýbat dějem. Kdo naučí ostatní, jak přežít.

Pořadů o přežití je hodně, ale Čeněk měl nejraději ty s Bearem Gryllsem. To je dobrodruh, který se vždycky nechá vysadit někde v pustině a natáčí, jak tam přežít.

Čeněk ho zbožňoval. Na Halloween šel ve škole na karnevalu právě za Beara Gryllse. Měl na sobě nepromokavou bundu, kvalitní obuv a batoh, ve kterém měl padák a šňůrku.

Moc slávy na karnevalu neudělal, protože si všichni mysleli, že si zapomněl masku. I když trochu rozruchu přeci jenom vyvolal – to když začal křesadlem rozdělávat oheň, pojídat brouky a ředitel u něho navíc posléze nalezl veliký nůž. Čeněk ho měl pro případ, že by ho ve škole zastihla noc, tak aby mohl vyvrhnout nějaké uhynulé zvíře a přespat v jeho útrobách. Druhý den museli do školy Čeňkovi rodiče, aby podali vysvětlení.

Ani incident s karnevalem a napomenutím ředitele školy Čeňka neodradil od toho stát se největším dobrodruhem na světě. Dokonce jednou přemluvil i tátu, aby spolu jeli na víkend na Šumavu do lesa. Jen tak, s minimem věcí.

V hlubokém lese pak ukazoval tátovi, jak rozdělávat oheň, a i se chystal postavit improvizovaný příbytek z klacků a lopuchů, ale tátu napadl v lese rys ostrovid, načež prohlásil – táta, nikoliv rys –, že tohle nemá zapotřebí, a ještě ten samý den odjeli domů.

Čeněk si tak své dobrodružné choutky a pokusy, jak přežít v divočině, mohl zkoušet maximálně v parku kousek za barákem.

Jenže pokoušet se přežít v divočině není ono, když kolem vás krmí důchodci holuby anebo se rozverná omladina pokouší nenápadně na zastrčené lavičce za keřem hrát deskové hry.

A právě proto se Čeněk těšil do Sedmimoří o to víc. Tam jsou nekonečné lesy, kde člověk nezavadí o živou duši, co je rok dlouhý. Snad ho Adorabl do takového lesa vezme. Těžko říct. Všechno se bude odvíjet od toho, jakého tvora bude zrovna pronásledovat.

Celou cestu domů ze školy Čeněk přemýšlel, jestli v Sedmimoří existuje nějaký stromový tvor, který je k nalezení v tom nejhlubším lese, a jestli zrovna po něm Adorabl nepase. To by bylo něco! Ukázal by Adorablovi, jak se dají jíst larvy chrobáků anebo žížaly.

„Tak co vysvědčení?“ zajímala se Čeňkova máma, sotva si Čeněk v předsíni sundal aktovku.

„Z tělocviku jednička, Marie. To je hlavní. Už jsem s ním mluvil před školou,“ houknul z obýváku táta, který zrovna dělal ve slipech kliky.

„Tati, nemůžeš se prosím tě obléct?“ nakouknul Čeněk do obýváku a chytil se za hlavu.

„Nemůžu, synu. Při cvičení se potím a nechci si zapotit oblečení. Navíc oblečení odvádí z povrchu těla vlhkost a je to právě ona vlhkost na povrchu těla, která stimuluje kyselinu mléčnou ve svalech!“

„Aha,“ mávnul nevěřícně rukou Čeněk a šel do svého pokoje.

„Je to pravda. Psali to na internetu. Já nejsem žádný blázen. Všechno to je vědecky podložené,“ vyskočil táta ze země a šel za ním. „Marie, řekni mu, že to psali na internetu,“ vyzval mámu.

„Psali to na internetu,“ obrátila máma oči v sloup a raději spolupracovala, aby jí zase táta nedal ke čtení knížku s názvem Cvičíme zdravě a efektivně od uznávaného fitness trenéra, který ve čtyřiceti letech ochrnul. Jestli vlivem zdravého a efektivního cvičení, to se v knížce nepsalo.

Táta si v obýváku odcvičil to svoje a Čeněk se podíval na počítači na další díl dokumentu o přežití s Bearem Gryllsem, když tu máma svolávala k obědu.

„Tvá oblíbená svíčková,“ usmála se na Čeňka, který do sebe házel s chutí jeden knedlík za druhým. Za dobré vysvědčení dobré jídlo. Tak to má být.

„Nehltej tak. Taky by tě neubylo, kdybys jedl zdravěji. Jsou jídla, která nejen chutnají, ale prospívají tělu a vytváří podmínky pro tvorbu svalové hmoty,“ vyčinil Čeňkovi táta, který chroupal zrnka cizrny a zapíjel je bílým jogurtem.

„Ty si nedáš svíčkovou, Vlastimile?“ zeptala se máma.

„Možná večer trochu. Teď mám pocit, že jsem přes dopoledne přibral. Nesmím se tak cpát tou pohankou ke snídani,“ poplácal se táta po plochém břiše, nejspíš aby vyjádřil, jak moc je tlustý.

Po obědě, na kterém si všichni kromě táty pochutnali, se začalo balit.

Druhý den jeli k moři a tradičně nechali balení na poslední chvíli.

Čeněk si balil svůj dobrodružný batoh, do kterého přidal oproti minulému roku křesadlo, nějaké provázky a hlavně zavírací nůž. Veliký „rambo“ nůž, jehož čepel si ve velikosti příliš nezadala s regulérním mečem, mu zabavil pan ředitel při incidentu na karnevalu a rodiče mu odmítli koupit nový. Musel se tedy smířit se zavíracím švýcarským nožíkem. Ani ten ale nebyl úplně marný. Dostal ho k Vánocům a měl snad všechny funkce, které jsou u zavíracího nožíku možné.

Máma klasicky smažila na cestu řízky a táta místo balení v obýváku cvičil, protože všechno, co potřebuje s sebou na dovolenou, jsou hory svalů a dobrá fyzička.

„Prosím tě, přestaň už s tím cvičením a pojď mi pomoct balit,“ vlítla na něho už rozzlobená máma.

„Marie, dej mi pokoj. Víš, že na sobě musím zamakat. Mimochodem tobě by to taky neuškodilo. Pozoruju na tobě, že ti poslední dobou začal rosolovatět zadek a i břicho ti lehce nakynulo…“ V tu chvíli si táta uvědomil, že pochybil. Bylo už ale pozdě. Vyřčené nešlo vzít zpět. Máma mlčky opustila místnost a šla smažit řízky. Táta věděl, že tohle bude mít ještě nedozírné následky.

Milé děti. Hlavně chlapci. Dám vám jednu radu do života.

Nikdy, opravdu nikdy v žádném případě nekomentujte váhu žen ani dívek. Jsou na to háklivé. Nejenom, že se to nesluší, ale ony vás za to potrestají. Nepotrestají vás hned. Za vaši drzost budete pykat postupně. Dlouhodobě. Ony nezapomínají. A když už zapomenou, nikdy nezapomenou, co zapomněly.

To je na tom to nejhorší. Takže bacha na to.

„Tati, už se taky těšíš do Sedmimoří?“ vyzvídal večer Čeněk.

„Samozřejmě, ale teď už ticho a spát, ať jsme na zítra svěží,“ rozhodl táta, který spal na karimatce na zemi v pokojíčku, protože se na něho máma pořád zlobila a vyhodila ho z ložnice.

Hurá do Sedmimoří

První den prázdnin Čeněk začal pohledem na tátův zadek ve slipech, který se v pravidelných intervalech vynořuje z okraje postele, aby se záhy opět zanořil směrem dolů.

To táta dělal své ranní kliky a nohy měl opřené o Čeňkovu postel.

„Nemůžeš si ty kliky dělat někde jinde?“ zeptal se Čeněk rozmrzele.

„A kde asi? Z ložnice mě máma vyhodila.“

„Tak se aspoň obleč,“ navrhnul Čeněk.

„Kolikrát ti budu ještě říkat o souvislosti vlhkosti na povrchu těla a kyseliny mléčné ve svalech?“ cítil se táta téměř dotčeně.

Čeněk pochopil, že tady nic nezmůže, tak se v posteli alespoň převalil na druhou stranu, aby nemusel pozorovat vynořující a zase se zanořující tátův zadek, a přemýšlel, jestli Adorabl míří se svou lodí už do laguny v Soběsvětě, anebo ještě zažívá nějaké dobrodružství, protože přeci jenom v Sedmimoří utíká čas úplně jinak, takže nemusí nikam spěchat.

Aspoň že máma přes noc vychladla a naladila se na dovolenou u moře. Letos se těšila snad ještě více než minule, protože jak Vlasta, tak Čeněk se chystali s Adorablem do Sedmimoří, takže konečně bude mít chvíli od těch dvou klid. Ona je samozřejmě má oba moc ráda, pokud zrovna jeden nemá ty blbé řeči o rosolovatění, ale každá máma i manželka si potřebuje chvíli odpočinout. Být sama. Sama na pláži s knížkou.

I tak ovšem ráno probíhalo v celé domácnosti v hektickém tempu. V plánu bylo, že vyjedou ještě dopoledne, aby byli druhý den ráno na místě. A kdyby si táta těsně před odjezdem nemusel dát ještě svých padesát dřepů, tak by se jim to i povedlo.

„Ty sis to nemohl odpustit, co?“ nadávala máma, když mu při dřepování něco prasklo ve stehně a v bolestech se začal svíjet na zemi.

„To je jenom křeč. Málo jsem se protáhnul. To odezní,“ nalhával sám sobě táta a snažil se vypadat, že bolest odeznívá. Neodezněla, takže máma musela odvézt tátu na pohotovost.

Čeněk začal být nervózní, neboť pokud by to bylo něco vážnějšího, byla zcela reálně ohrožená celá cesta k moři. Máma by sama bez táty nejela. Za prvé by to sama neuřídila a za druhé, když minule nechala tátu doma celý týden samotného, protože jela na služební cestu, Čeněk s Vlastimilem jedli celý týden jenom pizzy z mrazáku a nikdo ani jednou nevynesl odpadkový koš. Vlastimil raději založil vedle toho původního, plného koše takzvaný odpadkový koutek. Byla to de facto taková malá domácí skládka. Než se máma vrátila, zahnízdil se jim tam i jejich vlastní ježek. Alespoň to tvrdil Vlastimil, ale Čeněk měl pocit, že ježci dlouhé lysé ocasy nemají. Když se zeptal nakonec mámy, spal z nějakého důvodu táta pak dva týdny v obýváku.

„Já ti říkal, že to nic nebylo, že jsem se jenom málo protáhl,“ prohlašoval naštěstí kulhající táta, jakmile spolu s mámou dorazili z pohotovosti.

„Co s tím máš?“ zajímal se Čeněk a obával se nejhoršího.

„Ale, jenom nějaký odskočený sval nebo tak. Stačí se příště pořádně protáhnout,“ mávl táta rukou.

„No, to teda doktor vůbec neříkal. Říkal, že ve svém věku už nemáš tolik zatěžovat tělo a máš si to týden mazat mastičkou,“ nabídla máma odlišnou variantu.

„No jo pořád. Tak dřepy na chvíli vynechám. O to víc budu běhat.“

„Dělej si, co chceš,“ odmítla to máma víc řešit a šla zabalit řízky, které každoročně vezli s chlebem s sebou a které opět nikomu nebudou chutnat. Ale taková je tradice.

„Jestli jdeš balit řízky, tak jich vezmi míň. Já řízky jíst nebudu. Na cestu si zabalím tofu a klíčky,“ houknul Vlastimil na Marii do kuchyně.

Čeňkovi spadl kámen ze srdce. I když táta pořád ještě trochu pajdal, nijak ho jeho zranění nelimitovalo v řízení.

„Tak dělej tati, už musíme jet,“ upozornil Čeněk po chvíli tátu, který se pozoroval v zrcadle, jestli náhodou u doktora nepřibral.

„Všechno je už v autě?“ zajímal se táta a zatnul biceps, aby ho vystavil všem na odiv.

„Tahle taška je poslední a je super, že taky pomáháš,“ sarkasticky pronesl zadýchaný Čeněk, který do auta odnosil většinu věcí, zatímco táta před zrcadlem zatínal svaly a kochal se sám sebou.

„No jo pořád. Ty taky naděláš. Jsi mladý, plný sil. Zvětšená zátěž ti jenom prospěje. Navíc tu velikou, nejtěžší černou tašku jsem do auta odnesl já sám,“ holedbal se táta, naposledy si dal před zrcadlem pusu na zatnutný biceps, pročísl si dlaní prořídlou kštici a s vlídným výrazem si to namířil z bytu po schodech před dům k autu.

„Ty ses asi zbláznil, Vlastimile. Proč s sebou taháš tu velkou černou tašku plnou činek?“ zhrozila se máma, před autem, když chtěla posunout v kufru auta dotyčnou černou tašku, aby se tam vešly řízky.

Vlastimil se nadechoval, že něco řekne, ale máma jenom mávla rukou, strčila řízky na zadní sedadlo a šla ještě naposledy zkontrolovat byt, jestli je vypnutá voda a elektřina.

„To je pohoda. Tolik místa,“ pochvaloval si Čeněk na zadním sedadle to neuvěřitelné množství prostoru. Letos to je poprvé, poprvé v jeho životě, kdy táta neveze k moři člun ani motor. Jednak proto, že se budou plavit na lodi kapitána Adorabla, a jednak je to dáno tím, že když si ve sklepě táta na jaře nafukoval jízdní kolo, omylem uskladněný člun propíchl řetězem od kola. Bylo to natolik vážně propíchnutí, že nešlo už ničím zalepit.

Táta si to dlouho vyčítal a dokonce několikrát musel navštívit psychologa. Od té doby se uzavřel do sebe a o to víc se soustředil na cvičení a tělesný pohyb. Stalo se to jeho terapií.

Samotná cesta autem k moři se nesla ve veselém duchu. Čeněk zamyšleně hleděl z okýnka a představoval si ty podivné tvory a neskutečná dobrodružství, které na něho čekají v Sedmimoří. Táta se těšil, až si půjde ráno zaběhat na pláž, a máma se nemohla dočkat, až ti dva pošuci zmizí v Sedmimoří a ona se natáhne na lehátko na pláž, vezme si knížku a neuvěřitelně, dalo by se říci, že až maximálně bezuzdně se začte.

Doprava byla více než uspokojivá a silnice byly kupodivu téměř poloprázdné, takže se jim podařilo k moři a hlavně do hotelu u moře dorazit ještě tu samou noc.

„Panečku, to je určitě rekord,“ pochvaloval si táta, který si v dobré náladě šteloval na inteligentních hodinkách, za jak dlouho by tu samou trasu, kterou jeli autem, asi zvládl.

„Á, mistr ingliš,“ vyrazil hned z hlavního vchodu hotelu portýr, aby se pozdravil se starým známým.

„Aj not mistr ingliš už. Ajem teď hodně běhám a cvičím spíš. Jak se to jenom anglicky… Ajem atletik men,“ vysvětloval táta.

„Oh, yes! Mistr ingliš is athletic man. Super,“ poplácal portýr tátu po zádech a pokusil se vzít černou tašku s činkami, že ji odnese do pokoje.

Prvním škubnutím s taškou ani nepohnul. Do druhého trhu s taškou dal všechno své úsilí, takže se mu ji nakonec podařilo alespoň vyndat z kufru a za ohlušujícího řinčení činek ji upustit na zem.

„Vlastimile, tak ho nenech se trápit,“ domlouvala máma tátovi, aby nebohému portýrovi, který byl malý a hubený, s taškou plnou činek pomohl.

„Ne, ne. Musí to zvládnout sám. Ať si svoje dýško zaslouží,“ byl táta přísný, leč spravedlivý.

Asi deset minut se nebohý portýr pokoušel zvednout tašku plnou činek ze země a bezradně přitom hypnotizoval tu tátu, tu Čeňka, jestli je nenapadne mu pomoci. Nenapadlo. Nakonec se ale dobrá věc podařila a portýr dokázal tašku ze země nejen odlepit, ale i si ji přehodit přes rameno. Sice to v něm asi třikrát zakřupalo, ale měl se líp učit, jak říkal táta. Nakonec celý zadýchaný a rozklepaný portýr donesl tašku na pokoj, táta mu dal za odměnu energetickou tyčinku jako dýško, portýr vztekle procedil v cizí řeči úslužné poděkování a potom šla rodina spát

„Ráno brzy vstáváme. Půjdeme s maminkou běhat na pláž. Budeme rádi, když se k nám přidáš,“ nařizoval táta budík na ráno, aby si s mámou zaběhali, a pokoušel se k tomu přemluvit i Čeňka.

„Já si radši přispím,“ zavrtěl se líně Čeněk v posteli. Na nějaké ranní běhání nebyl vůbec zvědavý. Táta ho nepřemlouval.

Raději si ještě namazal stehno mastičkou a pak už zhasnul lampičku a šel spát.

Ráno bylo pozdvižení, protože táta s mámou zaspali.

„Jak je to možný, Marie? Jak to, že nezvonil budík?“ bědoval táta. „Já ti říkal, že to máme nakombinovat a nastavit těch budíků víc. Pořád říkám, že na elektroniku není spoleh. A co, měl jsem pravdu?“ zdvihl táta ukazováček.

„Ano, měl jsi pravdu. Na elektroniku není spoleh,“ odsouhlasila máma. Zamlčela ale, že když táta usnul, tak ten budík vypnula, protože je na dovolené a rozhodně nemá zapotřebí brzy vstávat a chodit běhat. To opravdu ne.

K radosti mámy a zklamání táty se tedy běhat nešlo. Všichni se rychle nasnídali, namazali opalovacím krémem, a to kupodivu včetně táty, který konečně dostal rozum a opustil od přerušovaného opalování. Vloni měl kvůli tomu puchýře ze spálenin, tak si řekl, že vyzkouší tu novou módu mazání se krémem, s kterou začali teprve naši praprapradědečci a prapraprababičky. S Adorablem byli domluvení, že se sejdou až po obědě, takže do té doby si mohli užít pohodové nicnedělání na pláži.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kapitán Adorabl a bambitka černokněžníka Vorána.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.