Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MARIE VAREILLEOVÁ

Někdy je hezké, že mě miluješ

Z francouzského originálu Je peux très bien me passer de toi, vydaného nakladatelstvím Charleston
v Paříži v roce 2015, přeložila Hana Davidová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
jako svou 7382. publikaci.

Je peux très bien me passer de toi © Charleston,
une marque des éditions Leduc.s, 2015
Translation © Hana Davidová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

Redakce Soňa Svobodová
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Formát ePub Štěpán Böhm
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2019

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

All rights reserved

Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Design © Eva Hradiláková, 2014

ISBN 978-80-7625-384-1 (ePub)
ISBN 978-80-7625-383-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-068-0 (print)

Mé babičce
Marii-Francoise Vareilleové,
rozené Palangieové.

„Nikdy nemiluj nikoho, kdo se k tobě chová,

jako bys byl obyčejný.“

Oscar Wilde

Deník
Constance Delahayeové

13. února 2013 – 20 h 30 min

Účast na oslavě Gregových narozenin zrušena na poslední chvíli kvůli urputné migréně. Za čtvrt hodiny už budu ležet v posteli s Rozumem a citem a svým novým verbenomátoaspirinovým lektvarem proti kocovině.

Může za to moje sestra Anna-Marie, která mi k Vánocům nadělila dárkový poukaz na „kurz objevování tajů vinařského řemesla pro dva“, a já měla úžasný nápad zúčastnit se ho právě včera. Šla jsem tam pochopitelně sama, protože nejsem dva.

Plus: Měla jsem k degustaci dvojnásobné množství vína, které jsem navíc odmítala vyplivovat, protože to je nehorázné plýtvání.

Minus: Můj stav (smrtící opilost po dvou sklenkách) nedovoloval najít spřízněnou duši, jak měla se lstivou vypočítavostí naplánováno má sestra, když mě poukazem obdarovala.

Tak či tak, jelikož kurz objevování tajů vinařského řemesla sestával výhradně ze spárovaných účastníků, kteří na sebe skrz sklenky vína vrhali nyvé pohledy, bylo moudřejší účastnit se zpitá.

Výsledek akce: Spřízněná duše se nenašla, zato já, která jsem víno prakticky nikdy nepila, ho teď miluju. Myslím, že bych v sobě dokázala probudit opravdovou vášeň pro poznávání vína, náš vyučující mi totiž sdělil, že mám znamenité patro. A tak jsem se zapsala do tří následujících kurzů.

Poznámka: Nezapomenout poděkovat té potvoře Anně-Marii.

Chloé

Potřetí mačkám na zvonek, není to jen tak, přehlušit kravál, který se ozývá zevnitř, ale konečně se dveře otevírají. Charlotte mi dává pusu, břicho jí od minulého pondělka zase pěkně povyrostlo.

„Chloé, já myslela, že nemůžeš přijít!“

„Schůzka se nekonala,“ říkám cestou dovnitř.

Je to samozřejmě lež, ale chtěla jsem mít jistotu, že tu bude i Guillaume, když nás už přestali zvát společně.

Zavírá za mnou dveře.

„Constance mi právě volala, že nakonec nedorazí.“

„Já vím, už mi to říkala.“

Projdu chodbou až do obýváku, láhev J&B, kterou jsem přinesla, položím na stolek a na moment strnu v němém úžasu. Při svých posledních narozeninách jsem se dmula pýchou nad vlastním kulinářským výkonem, spočívajícím v zapíchnutí osmadvaceti svíček do mramorované bábovky, ovšem vedle Charlotte jsem břídil. Přestože je už v sedmém měsíci těhotenství, k oslavě třicátin svého muže dokázala seskládat origami z ubrousků a nachystat hotový festival miniaturních quichů s rajčaty a fetou a úžasných jednohubek.

Jde za mnou do pokoje, a ještě než jí stačím k přípravě hostiny pogratulovat, pochválí mi nový účes a hned se pustí do líčení prohlídek u doktora v porodnici. Pod nos mi strčí snímek z posledního ultrazvuku. Mně se sklon budoucích maminek mávat na všechny strany panoramatickou fotkou vlastní dělohy zdál vždycky dost zvláštní, až poněkud mimo. Abych jí udělala radost, prohlédnu si ten obrázek scvrklé fazolky velmi pozorně a prohlásím:

„Už je tam pěkně vidět profil, má vysoký čelo, bude inteligentní.“

Rozzáří se jí obličej, jak si své dítko představuje coby budoucího nositele Nobelovy ceny, a já situaci okamžitě využiju k tomu, abych se jen tak mimochodem optala:

„A co Guillaume, ten nepřijde?“

Pravé obočí jí rázem povyskočí o tři čísla nad levé a úsměv zmizí.

„Ale ano, přijde,“ přizná mrzutě a dodá: „Ty se ničíš.“

Pokrčím rameny. Charlotte mě zná až moc dobře. Jejího podezíravého pohledu si nevšímám, tuším ale, že moc dobře ví, že tohle všechno je kvůli němu: ofina, která mi padá až pod obočí, sčesaná při odchodu z práce, jehlové podpatky, působící bolest tak nesnesitelnou, že mám chuť amputovat si obě nohy, a úzké džíny… Aby to nevypadalo, že jsem se nějak zvlášť chystala, nepřevlékla jsem se, než jsem sem vyrazila. Nechala jsem si džíny na znamení toho, že jsem cool. Za tu dobu, co spolu kamarádíme, ale vím, že Cha se nenechá obalamutit džínami nebo schůzkou, která se nakonec nekonala. Nejspíš asi taky uhádla, že mám nové krajkové spodní prádlo značky Aubade, pořízené právě pro tuhle příležitost. Ale co, štěstí přece přeje připraveným.

Ona to všechno ví, ale nic neříká ani nijak nesoudí, jen si dělá starost.

„A já myslela, že tě s někým seznámím,“ povzdechla si, „s jedním advokátem, co dělá s Gregem, je mu třicet, je hrozně milej, je s ním legrace a taky…“

Už neposlouchám. Právě přichází Guillaume s tím svým klidným úsměvem, vyndává ruku z kapsy tmavošedého saka a podává ji Gregovi, Charlottinu muži, který na chvilku vystrčil nos z kuchyně, aby se s ním pozdravil. Plácnou se po zádech a já jim čtu ze rtů: „Nazdar, chlape, jak je?“

Samozřejmě že takový, jaký je, je jenom díky mně. To já ho naučila chodit zpříma, já mu ostříhala vlasy, to já chtěla, aby si kupoval obleky na míru a místo brýlí nosil čočky. Já na jeho rtech vykouzlila ten věčný nenápadný úsměv, z kterého se jeho stážistkám hrne krev do tváří. Dodala jsem mu sebedůvěru. Ale stejně jsem ho milovala ještě předtím ve špatně padnoucích oblecích a brejličkách intelektuála, s přerostlými vlasy a tou jeho nesmělostí. Měla jsem ho ráda, když se ještě krčil v koutě a jiným holkám ani nestál za pohled.

Charlotte mi nabízí skleničku a já se probírám. Říkám jí, že si zajdu do ledničky pro pivo. Snažím se vyhnout Guillaumovu pohledu. Usmívám se úplně na každého, kromě něj, a úplně každý, kromě něj, se na mě dívá. Jsem k politování. V kuchyni narazím na Grega, který se plně soustředí na porcování domácí pizzy.

„Všechno nejlepší, Gregu!“

Zvedne hlavu, v nadšení máchne nožem a košili v barvě nebeské modře si pobryndá rajčatovým protlakem.

„Jé, Chloé, to mám radost, Charlotte říkala, že nemůžeš přijít.“

„Nakonec to vyšlo. Ale nejsem nijak originální, přinesla jsem jako každoročně láhev J&B.

Políbíme se na tváře.

„Díky, tos nemusela…“

Greg je moc fajn. S Charlotte tvoří pár, jaký se dneska jen tak nevidí: dokud je smrt nerozdělí. Znají se už deset let a můžou se klidně celou dobu hádat, stejně se dál budou milovat jako první den. To kdybych já zítra potkala muže svého života, což je (buďme soudní) dost málo pravděpodobné, tak bych takového vztahu, jaký teď spolu mají, dosáhla asi tak v době menopauzy.

Greg nasadí svůj mírně zaražený výraz, díky kterému se podobá Marshallovi ze seriálu Jak jsem poznal vaši matku, odkašle si a pak mi sdělí:

„Promiň, Chloé, já pochopil, že nepřijdeš, a tak jsem… tak jsem pozval Guillauma.

Charlottin hlas za mnou odpovídá místo mě, a i když jsem k ní zády, vím, že obrací oči v sloup.

„Neboj, miláčku, Chloé to nevadí, spíš naopak…“

A s rukama v bok pokračuje:

„Každopádně jsou tu už dva Gregovi kamarádi, co se mě na tebe ptali. Kdyby tě to snad někdy zajímalo…“

Nacpu si půlku ukrojené pizzy do pusy.

„Mě to zajímá.“

Koukne na mě udiveně, v očích se jí blýskne jiskřička naděje.

„Fakt?“

„Fakt,“ odpovím a zhltnu zbývající kousek.

„Já teda nechápu, jak se můžeš tak cpát, a mít přitom pořád tělo, jaký máš,“ povzdychne si Charlotte.

„To je tím, že tolik sportuju,“ odpovídám s plnou pusou, „běhám a věnuju se nezávaznýmu sexu a taky dodržuju extra zdravej stravovací režim na pivní bázi.“

Charlotte vyprskne smíchy, bere mě za ruku a odvádí z kuchyně. Ten její advokát není zase tak špatný. Zná můj vkus, holka. Už víc než deset let mi představuje všemožné Gregovy kamarády, kolegy, bratrance, kolegy kamarádů a kamarády bratranců těch kolegů. I kdybych byla totálně beznadějný případ, ona mě neopustí, dokud se nevdám a nepoviju čtyři děti. Bdí nade mnou.

Trochu klábosím s advokátem, říkám mu, že dělám strategické poradenství v jedné velké firmě. Zdá se, že ho to opravdu zaujalo. Vytahuju cigaretu, potřebovala bych oheň. Usmívá se na mě, nakloní se blíž, aby mi připálil, dívá se mi přitom do očí, já mu pokládám prsty na ruku, abych si zapalovač přidržela. Trochu nejistý se mě ptá, jestli se tu může kouřit, já mu podávám cigaretu s otiskem své rtěnky, aby si taky dal. Když kouří, je sexy, ale kvůli tomu tady nejsem. Právě si to sem s mírně křečovitým výrazem šine Guillaume. Datum Nového roku je snad jediná věc na tomhle světě, která je předvídatelnější než chlap.

„Chloé?“

„Jé, Guillaume, ahoj, já tě neviděla…“

Rovná si uzel na kravatě a pak se mi zadívá do očí.

„Jak se máš? Můžu s tebou mluvit?“

„Jasně.“

Advokát pochopil, že je tu navíc, odchází a já cítím neurčitou výčitku za to, že jsem ho navnadila.

„Máš nový účes?“

„Jo. To mi dělal José zezdola.“

Už je uvolněnější, oči plné světýlek mhouří, když se usmívá. Chvíli si povídáme. Deset minut. O novém iPhonu, který si pořídil. Bez debat je to dost těžká věc, když si s člověkem, s kterým jste léta sdíleli úplně všechno, máte říkat banality. Ještě horší než spolu nemluvit vůbec. Mé tělo si uchovalo z dřívějších dob některé reflexy. Reflex zajet mu prsty do uzlu na kravatě a povytáhnout ji, opřít si mu hlavu o rameno, mechanicky si pohrávat s konečky vlasů, které se mu kroutí vzadu na krku. Tomu je ale konec, už na to nemám právo. Tak tedy zvednu hlavu, odtáhnu ruku, zkrotím úsměv a po těch deseti minutách mu s povzdechem řeknu:

„Tak jdeme, nebudeme se bavit celej večer, nechci, aby si mysleli, že jsme spolu…“

Usměje se na mě těma svýma modrýma očima, na rtech má ale posmutnělý výraz.

„Polovina chlapů tady v místnosti má oči jen pro tebe, nemůže přece bejt nijak těžký najít si ctitele.“

Vybuchnu smíchy, asi dost hlasitě, otočím se k němu zády, asi dost rychle. Chce se mi brečet.

Uběhly tři hodiny, vytáhla jsem sedmnáct lehkých marlborek, popovídala si úplně s každým, dvěma týpkům, jeden z nich je ten advokát, jsem dala svoje telefonní číslo, třetímu číslo falešné. V koupelně zkouknu make-up, tužkou ho poupravím. Dám si vodu z kohoutku. V kuchyni Charlotte chystá svíčky na dort a hudruje na Gregovy kámoše, že jí vzbudili malou Sophii. Tříletá Sophie teď stojí bosá ve dveřích kuchyně, po zemi vláčí dudlík. Beru ji do náruče.

„Pojď, holčičko moje, jdeme spinkat.“

„Teto Chloé, ty jsi krásná jako víla,“ skládá mi mezi vzlyky kompliment a z nudle pod levou nosní dírkou se jí dělá pěkná bublina.

Jdu s ní do jejího pokoje, uložím ji do postýlky. Voní po vanilce, sálá dětským teplem. Chce se pomazlit a já jí ráda vyhovím. Moc by se mi líbilo, kdybych mohla se stejnou jistotou jako ona nařizovat dospělým, aby se se mnou pomazlili. Pusinkuju ji na hebké buclaté tváře, motám ji do peřinky a říkám, že si z ní udělám suši a celou ji sním, protože suši ze Sophie, to já moc ráda. Křičí, směje se, vzpouzí se. Nechce skončit jako suši. Poslintá mi tváře. Nebohý make-up. Baculatýma ručkama mě chytá kolem krku a chce pohádku.

Zaváhám, pak zavřu dveře a rozsvítím modrou lampičku. Pohádky Sophii nikdy nečtu, ale vymýšlím je pro ni. V hlavě jich mám spoustu, měla bych je sepsat. Snad jednou. Z obýváku sem doléhá, jak hosté prozpěvují narozeninové přání, tleskají a pískají, zatímco Greg sfoukává svíčky. Já sedím na koberci a Sophii-suši vyprávím pohádku o princezně, které leží u nohou všichni princové, ale ona se zamiluje do obchodníka se sny z Hvězdné ulice. Vrším jednu zápletku za druhou, až jí ztěžknou víčka a je slyšet už jen dumlání palce. I přes tlumeně doléhající hlasy a smích působí tenhle pokoj s pidinábytkem podivuhodně klidně. Spánek té malé hlídají plyšáci s nehybnýma očima, noční lampička s otáčivým stínítkem promítá na strop a zdi modré siluety. To musí být paráda, být tříletou Sophií a mít Charlotte za maminku. Nemít ani ponětí, co je to smartphone, tampax, prezervativ, frťan, život, který utíká den za dnem rychleji a mizí mezi prsty. Skálopevně věřit, že právě na vás čeká obchodník se sny z Hvězdné ulice, aby vás na své létající motorce přenesl do veliké dálky… Mé hluboké filozofické úvahy přeruší zavibrování telefonu, nadskočím.

23:57 –

GUILLAUME FAVREAU
Odcházím. Jdeš taky?

Sedím dál na růžovém plyši, čekám deset minut. Deset minut pozoruju Sophiinu lampičku, jak se otáčí a kreslí na zeď modré jednorožce. Deset minut si říkám, že musím odmítnout a tohle bláznovství utnout, protože když zase půjdu s Guillaumem, sotvakdy potkám obchodníka se sny. Deset minut si říkám, že ho nechám deset minut čekat, bude se ptát, jestli jsem už neodešla, bude mě hledat, znervózní…

00:07 –

CHLOÉ LACOMBOVÁ
O.K.

Co se dá dělat, je to silnější než já.

Měl by mi za to na oplátku přijít smajlík. Nesnáším smajlíky, je to opravdu klamavá reklama, dělají sympaťáky i z těch největších ubožáků.

Když mě zahlédne Charlotte, jak se za Guillaumem soukám do kabátu, svraští obočí a chce vědět, kam mám namířeno. Vysvětluju, že už jedu domu, a tak se taxíkem svezu až na Pigalle společně s Guillaumem. Změří si mě podezíravým pohledem. Dám jí pusu na tvář.

„Ty seš taková moje máma,“ prohodím.

Nerozesmálo ji to ani trochu. Jen si vzdychla.

„Chloé, vážně, ty jsi všeho schopná.“

Jakmile za námi zapadnou hlavní dveře, vezme mě Guillaume za ruku. Když mě takhle drží, jako by mi bylo znova patnáct. V taxíku mě políbí. Konečky prstů pohladím místo na jeho zápěstí, kde se proplétají vytetovaná písmenka C a G, památka z doby, kdy jsem byla ještě dost hloupá na to, abych si myslela, že život prožijeme spolu. Zajede mi rukama pod oblečení, probírá se krajkami mého značkového prádla. Teď vím, že to byla opravdu dobrá investice. Když platí, bojuju s kabelkou a hledám v ní klíče, pak mi padají na zem. Ve výtahu se dychtivě líbáme jako dva študáci.

„Jestli budeš dělat rámus, Chloé, tak to od paní Gomezové zase pěkně schytáš,“ mumlá s pusou zabořenou do mého krku.

Navzdory únorovému chladu má příjemně teplé ruce, oči plné smíchu. Dělá mi potíž zasunout klíč do zámku.

Dveře se zavřou, rozhostí se ticho. Konečně. Ticho a Guillaume, jeho mýdlová a taky alkoholová vůně, jeho hezky učesané vlasy čechrané mými prsty. Mé šaty padající na zem, jeho ruce, které mě zvedají a pokládají na kuchyňský stůl, jako bych nevážila víc než taška s nákupem. Na moment se zastaví, než mu rozepnu košili. Prstem mi odhrne pramínek vlasů na uchu a zašeptá:

„Moc se mi líbí ta ofina, je sexy.“

Nenechá mě odpovědět, a já ani odpovědět nechci. Chci, aby vzal věci do svých rukou. Můj typ to není žádný gentleman ani romantik jako Ashley Wilkes nebo Mark Darcy. Vyrostla jsem daleko od honosných domů luxusní čtvrti, já mám slabost pro uličníky.

Chci, abychom skončili na zemi u dveří nebo na stole v kuchyni, protože postel je moc daleko, já chci Heathcliffův zápal v záři blesků na Větrné hůrce a vášeň Rhetta Butlera uprostřed Atlanty v plamenech. Prostě všechno, nebo nic, nenávidím zlatou střední cestu. Žádný div, přečetla jsem až moc románů.

A potom mě k sobě přitiskne, já mu položím tvář na zpocený hrudník. Na oknech malinkaté kuchyně se sráží pára a připomíná, že venku vládne zima. Bere mě do náruče a odnáší do postele. Když sáhnu po krabičce cigaret na nočním stolku, zašeptá:

„Tohle ti nesvědčí, Chloé, měla bys s tím přestat.“

Tak krabičku nechám a on jde zpátky do kuchyně. Když se vrací, je už oblečený, v ruce drží sklenici mléka. Zavírám oči, nesnáším pohled na to, jak odchází. Dá sklenici na stolek a mně pusu na čelo. Slyším, jak se vzdaluje – vstupní dveře klapnou a byt ztichne. Už tu není.

Takový ex, to je praktická věc. Každá z nás by se čas od času měla s nějakým svým ex vyspat. A já bych dokonce měla spát jedině s ním, protože jedině s ním spát chci. Můj ex.

Můj ex, co to už dva roky táhne s jinou.

Můj zatracený ex, co se za čtyři měsíce žení.

Deník
Constance Delahayeové

14. února 2013 – 23 h 37 min

Miluju svatého Valentýna. Miluju, miluju, miluju. I když jsem svobodná, abstinující a trčím v No Sex Landu, a to už právě dvacet devět měsíců, strašně ráda se dívám, jak chladnými ulicemi spěchají muži s růžemi, ráda si pročítám speciální nabídky pařížských restaurací, mám ráda květiny a svíčky v jejich v intimně osvětlených prostorách, prostě celé to valentýnské vyvádění. Mám to ráda, ovšem nijak se toho neúčastním. Máma měla pravdu, jsem beznadějný případ, oficiálně a bez odvolání totálně naivní. Naštěstí si reputaci zachraňuju tvrzením, že stejně jako všichni tenhle komerční svátek nesnáším. Vehementně prohlašuju, že neznám nic směšnějšího, než jsou obtloustlí andílci vyzbrojení lukem a odhodlaní střílet po čemkoli, co se jen hne. Ve skutečnosti už od prvního února u svého počítače sním o ideálním Valentýnovi.

Ovšem líp bych udělala, kdybych se soustředila na priority, které bych dozajista měla, kdybych byla uvážlivá osoba, takže:

Priorita číslo jedna: Vyhotovit marketingový plán nové řady dámských vložek značky Grable & Smith pro druhý semestr roku 2014, abych se stala zářným příkladem řídícího pracovníka (a snad taky proto, že jsem za to placená).

Priorita číslo dvě: Najít muže svého života.

Valentýn Nevalentýn, tak jako každý čtvrtek večer jsem vyrazila na náš čtenářský kroužek. Byla bych ráda, kdybychom využili příležitost a četli nějaký milostný román, ale nebyla jsem na řadě, abych navrhovala četbu. Řada byla na Chloé Lacombové. Snažila jsem se ji navést na krátké čtení něčeho od Jane Austenové, což by k svátku lásky sedlo ideálně, ona se ale rozhodla pro Americké psycho od Breta Eastona Ellise. Vůbec se mi to nelíbilo. Když se mě ptala, co si o tom myslím, s brýlemi posazenými až na špičku nosu jsem okázale pronesla:

„Ta kniha ve mně dokázala vyvolat řadu výrazných emocí, především silnou touhu skoncovat se životem a nezvladatelné znechucení.“

Vyprskla smíchy. S Chloé jsem se poznala na čtenářském kroužku před víc než rokem a mám dojem, že jsem za tu dobu sotva dvakrát třikrát viděla, že se směje.

Po kroužku jsme zašly na skleničku, abychom urovnaly naši rozepři. Jako obvykle si dala pivo a já mojito. Deset minut jsme se zaobíraly Bretem Eastonem Ellisem, což jí poskytlo čas, aby vykouřila tři a půl cigarety, a pak už jsme rychle zamířily k hlavnímu tématu naší konverzace: totálnímu fiasku citového života nás obou. Chloé si tak má na co stěžovat, já bych dala deset let života a své pravé prso navrch, abych byla Chloé Lacombovou. Oprava. Dala bych deset let života a své levé prso (je o krapet větší), abych byla Chloé Lacombovou. Chloé Lacombová, to je hotová Scarlet O‘Harová. V našem čtenářském kroužku nemá co dělat: není jí mentálně devadesát, na rozdíl ode mě, a vypadá to, že má tu evidentně úchvatnou věc, které se říká život. A přesto mluví o Bretu Eastonu Ellisovi s úctou téměř nábožnou.

Vyprávěla jsem jí o svém novém životním plánu, který se zrodil právě včera. Vinařský kurz a poznámka vyučujícího o mém patru mě přiměly k zamyšlení. Chtěla bych si vzít rok neplaceného volna a jet do Marinzacu. Pracovala bych na vinici, pomáhala při vinobraní, vzdělávala se v oboru vinařství.

Chloé to očividně velice nadchlo. Ostatně sama Marinzac moc dobře zná, tu zapadlou vesničku v kraji sauternského vína, odkud pocházejí jak její, tak moji prarodiče. Co do míry pravděpodobnosti: pět set obyvatel Marinzacu a devět účastníků čtenářského kroužku, to muselo vyjít. Když jsme zjistily, že jsme tam obě pravidelně jezdily, sblížilo nás to. Myslí si, že můj plán je geniální. Mám se ho prý držet, v životě se nikdy nesmí na sny rezignovat, to je důležitá věc, poněvadž jak jednou prohlásil jeden veliký žijící filozof (Patric Bruel), je lepší žít s výčitkami svědomí než s lítostí.

Když Chloé něco povídá, mohla bych se na ni dívat celé hodiny. Je hrdinka z románu, krásná, zádumčivá, zanícená, zjitřená, má poutavý a dramatický život. Chloé je umělkyně. Chloé už od svých osmi píše básně.

Její život mě fascinuje. Její život žiju. Je třeba podotknout, že můj vlastní život je zcela objektivně jedna velká zoufalost. Chloé, ta se nikdy nedostane do začarovaného kruhu No Sex Landu, ve kterém jsem zapikolovaná už devětadvacet měsíců. Kdybych byla Chloé, mohla bych si chodit, s kým libo. Mohla bych chodit s Tristanem Grantem. Kdyby Tristan potkal ji, pro ty její velké modré, melancholické a dost zmalované oči, pro pleť zrzky u brunety tak nečekanou, pro hlas hřejivý a plný jako sklínka sauternského vína by se do ní bláznivě zamiloval. Na ní prostě „něco“ je. Způsob, jakým mluví, jak vyfukuje kouř, drží cigaretu a přitom si okusuje palec, jak na člověka kouká očima zasněného dítěte… Vedle ní se cítím jako ještě větší trubka než normálně, nanicovatá holka, co je právě na skleničce s osudovou kočkou.

Mluvila jsem s Chloé o No Sex Landu. Nemluvím o něm nijak často, být v dnešní době dvacet devět měsíců bez sexu, to už by snad bylo lepší mít choleru, nehledě na to, že Chloé je sběratelkou aférek na jednu noc a že o tom, co je No Sex Land, nemůže mít ani páru. Chvilinku na mě koukala, jako bych jí právě oznámila, že si budu brát Angelu Merkelovou, ale nesmála se ani nevypadala zděšeně. Na chvilku se zamyslela a pak řekla, že za posledních pět let nebyla bez sexu nikdy víc než měsíc a že by jí možná trocha abstinence neuškodila. Podle ní je můj způsob života nakonec zdravější. A právě pro tenhle druh uvažování mám Chloé tak ráda.

23 h 59 min

Připomínka pro následující rok: začít kouřit.

Chloé

Po středeční předvídatelné pohromě s Guillaumem přišel čtecí čtvrtek. Trávit svatého Valentýna ve čtenářském kroužku je asi k smíchu, co? Tentokrát bych si to ale nenechala ujít ani za nic: četli jsme Americké psycho, jednu z mých oblíbených knih. Constance se pochopitelně nelíbila. Constance jsem poznala před víc než rokem, a čím častěji si s ní povídám, tím zábavnější se mi zdá, i když není až tak úplně nohama na zemi. Minula se dobou, byla stvořena pro život v Anglii osmnáctého století, a ne v pařížské džungli století jednadvacátého.

Trochu se zavrtím, abych si z kapsy vyndala vibrující telefon. Vrhnu omluvný úsměv na starou dámu, kterou jsem přitom málem propíchla loktem. Proč důchodci jezdí metrem v největší špičce? To nechápu. Volá máma, už podruhé během deseti dnů, to není normální. Zaváhám, pak ji nechám přejít na záznamník.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Někdy je hezké, že mě miluješ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.