Hovínko na dortu

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Tomáš Kapras

Hovínko na dortu – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Tomáš Kapras, 2020

ISBN 978-80-765-0038-9 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0039-6 ePub

ISBN 978-80-765-0040-2 Mobi

ISBN 978-80-765-0041-9 PDF

Moc děkuji lidem, bez kterých by tato kniha nevznikla.

Inspirací mi byla celá má velká rodina…

Múzy, které mi nejvíce pomohly napsat tuto knihu:
Jana Jašová
Veronika Žáková
Bohdana Divišová
Petra Darebníčková
Anna Branišová
Marie Ruth
Veronika Mahdalová
a Pointa

Můj velký dík patří mecenášům knihy, kterými jsou:
Magdaléna Kaprasová
Jan Kapras
Blanka Vajglová
Filip Kapras
Alena Derzsiová
Petr Šafránek
Martina Kourková
Jan Herget

A děkuji též všem, kteří si knihu předkoupili v závěru roku 2019 v kampani nakladatelství Pointa.

V noci to u nás prostě žije

Jaroslav – 4 roky a 6 měsíců

Mikuláš – 2 roky

8. 6. 2010

Vzpomínám si, že jako malému se mi vůbec nechtělo spát. Vstával jsem velmi brzy ráno a budil rodiče. Stahoval jsem z nich peřinu, šimral je na prstech u nohou a zacpával jim spící nosy. Měl jsem škodolibou radost z jejich zmateného probouzení, hudrování a se smíchem jsem se vyhýbal letícím polštářům, které mě měly odehnat.

Rodiče mě asi kvůli tomu chtěli ztrestat, a proto mě dávali spát po obědě. Taková ztráta času! Vždyť já musel stihnout tolik důležitých věcí: uspořádat obrovský závod autíček – tehdejších angličáků, zachránit loutkovou princeznu ze spárů draka, kterému můj bratr urazil jedno křídlo, a který přesto nádherně létal, a postavit z lega nejvyšší věž na celém světě.

Mé děti mi to tehdejší časné buzení a otravování rodičů rafinovaně vrací. Ale po pořádku… Ukládáme s manželkou Milenou čtyřapůlletého Jaroslava a dvouletého Mikuláše do postýlek velmi brzy. Přečteme pohádku, pomodlíme se a zazpíváme písničku. To v případě manželky, já spíše něco polohlasně zakrákorám, ale děti, což je divné, i po mém zpěvu usínají.

Zhasínáme a potichu odcházíme, často po čtyřech, abychom je neprobudili.

„Auu,“ napíchnu se dlaní na kostku lega. (Zase to neuklidili.)

„Ssss,“ narážím hlavou do skříňky. (Asi jsem malinko v té tmě zabloudil.)

Zavírám co nejtišeji vrzavé dveře. (Sakra, zítra už je opravdu namažu.)

A když se vše povede a oni opravdu usnou, tetelíme se blahem. Konečně máme chvilku pro sebe. Můžeme si dokonce mezi sebou v klidu něco říct, aniž bychom byli několikrát přerušeni důležitým dotazem našich synů, například: „Dostaneme něco sladkého? Přečteš nám ještě jednu pohádku, prosím?“ Někdy se také konečně najde čas se jenom trochu, rychle a obezřetně pomilovat. To znamená stále poslouchat zvuky, jestli se někdo nebudí nebo jestli k nám Jarda dokonce nezavítá. Jak bychom mu to vysvětlovali?

Když klidná část večera končí a my jdeme kolem půlnoci spát, naše děti se probouzejí.

Nejdřív přichází starší Jaroslav a hraje si na bludného, tedy spíše bloudícího Holanďana, který chce noc co noc spát v naší „veliké“ posteli. Už jsme na něj vyzkoušeli všechno: domluvy, rozkazy, úplatky… Stále si nenechá namluvit, že je výhoda mít svou postel jen sám pro sebe. Často pak ke mně přichází tento sen:

Na své posteli stoupám k nebesům a spokojeně usínám, ale náhle se pod peřinou objevuje malý opičák. Okamžitě se posadím a vidím, že kolem mě po nebi poletují další postele nejrůznějších tvarů a velikostí. Rychle z té své přeskakuji na jinou, vedle letící, ale sotva se zavrtám do duchen, už je u mě neodbytný opičák znovu. A tak skáču z postele na postel, ale chlupatý nocležník pádí vytrvale za mnou. Přidám na tempu… až se mi jeden přeskok nepovede a já padám, padám dolů, do postele, kde se probudím. Malý opičák Jaroslav spí a přitom mi rukama žmoulá uši.

Mikuláš je ještě rafinovanější – vstává okolo třetí a volá maminku. Když se k jeho postýlce dostaví, syn se pravidelně dožaduje ohřátého mléka s piškoty.

Ptali jsme se doktorky, proč Miky v noci takhle baští, a ona nám vysvětlila, že je to pozůstatek kojení, se kterým jsme nedávno přestali. On prostě potřebuje v noci aspoň jeden nášup. Lékařka nás uklidňovala, že by s tím brzy mohl přestat, ale jak ho to odnaučit, to neřekla. Zkusili jsme ho párkrát na noc přepapat, ale stejně se kolem třetí budil dál.

Po takové divoké noci má Mikuláš ještě tu drzost vstávat klidně v půl šesté! A tak manželka vstane a vypadá jak po velkém mejdanu, na který mě, a za to jí moc děkuju, často nezve. Proto jsem se rozhodl, že se na ten noční mejdan vetřu sám, ať se Milena také jednou vyspí. A třeba přitom Mikymu jednou provždycky šikovně vymluvím to jeho noční baštění.

A opravdu, mé uši ve spánku zachytily hlásek Mikelína a já se srdnatě vydal za ním. „Maminka?“ zeptal se zvědavě Miky, když mě uviděl.

„Dnes v noci nebude,“ řekl jsem rozhodně, „a jídlo taky ne. Tady se napij vody a spi. Je noc a všechny hodné děti spí.“

„Mám hlad na piškotky s mlíčkem, prosím,“ trval na svém klidně.

„V noci se nepapá!“ pokračoval jsem důrazně.

„Mám hlad,“ přidal Miky na důrazu také.

„Copak tatínek s maminkou v noci jedí?“

„To…“ zarazil se a přemýšlel, „nevím, ale já mám hlad. A žekl jsem prosím!“

Tak to vypadá, že mu to jídlo vymluvím jindy. Nebo tu spolu budeme diskutovat do rána.

Vyrazili jsme na piškotky.

Dal jsem Mikyho do židličky a misku s mlékem do mikrovlnky. Sedl jsem si a opřel hlavu do dlaní.

„Táto,“ začal do mě vzápětí strkat Mikuláš, „mlíčko bude horký.“

„Nesmysl, vždyť jsem ho tam právě dal.“ Vytáhl jsem misku z mikrovlnky.

„Ááá!“ zakřičel jsem bolestí. Strašně jsem si popálil prsty. Začal jsem skákat s miskou v ruce a šlápl jsem na kostku z lega, co se válela na zemi, ztratil jsem rovnováhu a…

„Jééé…“ Vylil jsem si horké mléko i s piškoty do klína.

„Nééé…“ Naštěstí těsně vedle!

Přilétl jsem ke kuchyňskému dřezu a začal se celý chladit.

„AAAaaa…“

Mikuláš mě celou dobu se zájmem sledoval. „Žíkal jsem horký… a budou ty piškoty s mlíčkem?“

Pološíleně jsem si ho prohlédl. A pak jsem vysypal z dózy nové piškoty, zalil je mlékem, zapnul mikrovlnku a raději jsem chvíli očima sledoval otáčející se misku. Panečku, to je bezvadný noční program!

Zatímco já jsem uklízel tu kalamitu, která se udělala v kuchyni, Miky se s chutí pustil do jídla.

Potom se nechal spokojeně odnést do postýlky, kde okamžitě usnul.

Zato já jsem kvůli popáleným prstům nezamhouřil oka. Ráno jsem vypadal hůř než jindy nevyspalá manželka, takže jsem byl z dalších mejdanů omluven…

Naštěstí brzy po našem nočním sedánku se Mikuláš přestal dožadovat nočního gáblíku, ale velmi brzké ranní vstávání ho stále nepustilo.

Počkejte, však ony vám to vaše děti také oplatí!

Dopsáno! Jdu si rychle lehnout, než mi Jarda zabere moji část postele, a nechám si zdát o opici, která mi bude žonglovat s ušima.

Za každou povídkou následují tři postřehy dětí mých nebo dětí, které jsem někde zaslechl. (Mohou, ale také nemusejí souviset s daným tématem povídky.)

Dětské postřehy

Mikuláš (3 roky a 4 měsíce)

Miky se díval v noci na nebe: „Kde je ta druhá půlka měsíce? Asi je nemocná.“

Postřehy odjinud – holčička (3 roky)

Holčička vzbudila svého tatínka: „Tati, nespi v kuse, odpočiň si a pak zase běž spát.“

Mikuláš (3 roky a 3 měsíce)

Miky se ráno probudil a hrdě prohlásil: „Viděli jste to, jak jsem včera večer hned usnul?“

Jardova první plomba

Jaroslav – 3 roky a 8 měsíců

25. 5. 2009

Můj skoro čtyřletý syn Jaroslav šel na pravidelnou kontrolu k zubaři a my jsme věděli, že to dnes nebude jen jízda v zubařském křesle, jak tomu bylo vždy při předešlých návštěvách. Tentokrát bude něco jinak, něco poprvé…

Při čištění zubů jsme mu totiž objevili kaz a bylo jasné, že bez slziček se to asi neobejde, ale nechtěli jsme mu nic dopředu říct, aby se zbytečně nebál. Spolu s manželkou Milenou jsme vzpomínali, kdy nás navštívila v puse první plomba, a zjistili jsme, že si to nepamatujeme. Moje žena dokonce vyslovila domněnku, že to byl tak strašný zážitek, že na to raději navždy zapomněla.

A teď to čekalo Jardu!

Když vešel do ordinace, v každé ruce jedno auto, opravdu se nebál. Ochotně se chtěl povozit na křesle. Já s Mílou jsme jako pěny usedli na židle v rohu ordinace, takže na nás Jára neviděl.

Poslušně otevřel pusu na prohlídku a už čekal sjezd křesla dolů. Paní zubařka mu však řekla, že musí jeho zoubek vyčistit.

Ztuhl.

My vzadu jsme ani nedutali.

„Otevři pusu.“

„Ne, neotevřu.“

„Otevři pusu.“

„Ne, neotevřu.“

„Otevři pusu.“

„Ne. Vy budete vrtat?“

„Ale ne, nebudu, podívej, vrtačku schovám.“ A opravdu, nejmasivnější zubařský nástroj dala ze stojanu pryč. Místo něj vzala malinkou vrtačku a tu přiložila k Jardově ruce.

„Podívej, jak lechtá.“

Jarýn si se zájmem kontroloval nepatrné masírování ruky.

„Tak co… odlož si tady obě autíčka, budou se na tebe dívat.“

Položil je blízko plivátka a nasměroval pečlivě tak, aby na něj auta měla dobrý výhled. Otevřel pusu a doktorka začala hvízdavě „šimrat“, až se rozplakal.

Dvěma prsty jsem si pevně stiskl nohavici u kalhot, jak to dělám vždy, když doktorka vrtá zuby mně. Manželka to zahlédla a vložila svou ruku do mé… Křečovitě jsem ji sevřel… Míla bolestí pevně sevřela rty.

Vrtačka rozječela celou místnost.

Slzy jako hrachy se asi valily po dětské tváři, naštěstí jsme to neviděli. Jarda nemohl zavřít pusu, neboť mu tam zubařka zrádně nechala prst a stále hlasitěji opakovala: „Otevři víc tu pusinku… Otevři tu pusu… tu pusu… Mám tam prst! Prrrrst!“

Chtěl jsem se jí za Járu omluvit, ale stejně by mě přes jekot vrtačky neslyšela.

Konečně skončila a vytáhla ven vrtačku (pardon, lechtačku) i svůj prst, na kterém byl rudý a zcela zřetelný otisk Jardových zubů. Mohla by to klidně použít jako podklad pro sádrový odlitek, tedy kdyby ho potřebovala.

„Pardon,“ špitl jsem já i manželka.

„Vypláchni si.“

To bylo něco pro Jaroslava. Hltavě pil a pak tlačítkem vytrvale doplňoval vodu.

„To stačí… To stačí!“

Pozdě, už přetekla…

„Co bude teď?“ zajímal se Jarýn.

Doktorka začala připravovat bílou hmotu. To Jardu velice zaujalo. Hned jí chtěl pomoct a byl moc zklamaný, když mu to nedovolila.

„Tak… otevři pusinku a pořádně. Nebude to bolet.“

Měl ji zavřenou.

„Tak ji otevři.“

Nic.

Chtěli jsme se do toho vložit, ale doktorka zvednutou rukou naznačila, že pomoc nepotřebuje. A tak jsme se posadili zpátky na jehličky, které někdo neviditelný rozsypal na naše židle.

„Když tu pusinku otevřeš, dostaneš obrázek.“

Zase nic.

„A nové autíčko,“ přihodila manželka.

Ticho.

„A taky čokoládu,“ zvýšil jsem nabídku.

Od Jardy žádná reakce, jen doktorka mě pohoršeně probodla očima.

V ordinaci bylo chvilku napjaté ticho, až paní zubařku spásně napadlo: „Když mi dovolíš dát tam tu plombu, můžeš si ji pojmenovat a to jméno pak napíšu do tvé karty.“

„No… tak jo… A můžu jí říkat Máma?“

„Jasně.“

Otevřel pusu. Zubařka mu do ní hbitě vložila tampony a pak přišlo fouknutí. To nemám rád, ale Jardovi nevadilo. Potom mu tam dala i tu krásně namíchanou plombu. Ještě skousnout a bylo hotovo. Jarda se nechal svézt křeslem dolů. Hrdinně seskočil na zem a otevřel pusu: „Hele, mám tam Mámu… a vůbec jsem se nebál… a neplakal jsem.“

Co mu na to říct? „Jsi hrdina.“

Moc jsme doktorce děkovali.

„To nic… Ještě auta, přece mi je tu nenecháš.“

„No jo, já bych zapomněl. A dáte mi ten obrázek? A mami, to auto a čokoládu.“

Už nešel k zaparkovaným autům přes křeslo, ale raději vrtačky z úctyhodné vzdálenosti obešel, vzal si autíčka a oběma hrdě ukázal svou novou plombu.

Občas teď Jaroslavovi vyhrožujeme, že pokud si nebude dobře čistit zuby, bude tam mít těch plomb víc, a on vždy bleskově odpoví: „To bude fajn, pojmenuju je Máma, Táta, Jarda, Miky…“

Jak se zdá, při tom množství čokolády a bonbonů, které Jarda často tláská, bude nás mít brzy plné zuby.

Dětské postřehy

Postřeh odjinud – holčička (6 let)

Holčičce spadla na schodech láhev a rozbila se.

Viděl to jeden pán.

Holčička: „To nic není, to mně nedávno spadla láhev se zavařeninou.“

Pán: „Musela sis dát pozor na sklo, viď?“

Holčička: „To já jsem si dala, ale mamka se pořezala.“

Mikuláš (4 roky a 7 měsíců)

Miky: „Ten vodní kámen mi nesmí na zuby.“

Jaroslav (6 let a 2 měsíce)

Jarda po odchodu Mikuláše, čerta a anděla: „Tak jsem přežil čerty, druhé nejtěžší.“

Mamka: „A co je první nejtěžší?“

Jarda: „Zubařka.“

Čtyři na jednom kole aneb kde jsou, sakra, ty Kostelany?

Jaroslav – 4 roky a 10 měsíců

Mikuláš – 2 roky a 4 měsíce

3. 7. 2010

Bylo léto. Krásný, horký den. Co si tak udělat výlet na kole? Hurá! Ale kam pojedeme? Co se vydat za pratetou Blaženou do Kostelan? Bylo to asi deset kilometrů od Ostrožské Nové Vsi, kde jsme trávili prázdniny. Všichni nadšeně souhlasili.

Na kolovou výpravu, která měla brzy prověřit nejen naše svaly, ale i nervy, vyrazili tito účastníci: manželka Milena, její bratr Petr, skoro pětiletý syn Jaroslav, mladší, dvouapůlletý Mikuláš a já. Všichni jsme jeli na svých kolech, jen Miky se vezl u manželky na sedačce u řídítek.

Vyjeli jsme brzy z rána a výlet to byl zpočátku idylický. Tedy dokud jsme se drželi osvědčených cyklostezek. Pak ale Míla přišla s nápadem, že bychom se mohli dostat do Kostelan dobrodružnější cestou po hrázi řeky Moravy. Přece celou dobu nepojedeme po cyklostezkách, to dokáže každý! Asi před deseti lety tu trasu Milena absolvovala a matně si ji vybavovala.

Abychom se utvrdili v tom, že cesta do Kostelan tudy ještě pořád vede, zeptali jsme se dvou pánů, kteří šli od hráze přímo k nám.

„Do Kostelan?“ zamyslel se roztržitě první z rádců. „No, tudy se tam určitě dostanete. Až přijedete k jezu, přeneste kola po schodech na druhou stranu a pak se dejte doprava…“

„Ne, doleva,“ oponoval druhý rádce.

„Ne, to se pleteš,“ mínil první.

„Ty se pleteš,“ odvětil druhý.

„Tak kam?“ špitli jsme.

„No jasně že doprava. Jiná cesta tam ani není,“ trval na svém první.

„Tak asi jó, no… doprava,“ připustil druhý.

A za stálého dohadování odešli a nás tam nechali rozpačitě stát.

„Tak asi doprava…“ Vždyť přece jiná cesta tam ani není.

Vyrazili jsme směr jez. Cesta se brzy začala zužovat, takže jsme jeli po úzké vyšlapané pěšině, naštěstí nedávno posekané.

Jardovi ta cesta dělala trochu problémy, ale všichni ho utěšovali, že brzo to bude lepší, a tak statečně šlapal do pedálů. Přijeli jsme až na jez a přešli na druhou stranu, přesně tak, jak nám řekli naši… naši… poradci? Navigátoři? Průvodci? Směrníci? Asi navigátoři.

Chutně jsme posvačili a vydali se po jediné viditelné cestě doprava, neboť ta doleva vypadala velmi neudržovaně a zdálo se, že daleko nevede.

Bohužel i cesta napravo se brzy stala neudržovanou. Všem nám jízda po vysoké trávě dělala potíže a nejvíc samozřejmě malému Jardovi. Spadl, nastoupil a zase spadl. Prostě to neušlapal. A tak už kolo jen vedl a i my jsme museli seskočit a jít s Jaroslavem, kterého do nohou začaly šlehat kopřivy.

„Pokakaný kopřivy!“ vykřikl zlostně. „To nezvládnu, chci domů!“ posteskl si a pak si ulevil: „Já se na to vyseru!“

„To se neříká!“ (I když bych se na to nejradši vys… taky. Ale přece se nevzdáme!)

„Já to kolo zahodím do kopřiv a to kolo je udusí.“

Jak má člověk v tu chvíli malé dítě povzbudit, aby ten bicykl aspoň ještě chvíli tlačilo dál? Zkusil jsem několik způsobů: „Jsi statečný, zvládneš to… A cesta bude určitě brzy lepší… teda snad… no, možná… Kdybys šlapal, kopřivy bys přejel, ty by koukaly, panečku! V cíli bude určitě nějaká sladká odměna.“

Nic nepomohlo. Navíc se objevili ovádi a komáři a začali štípat. Zbaběle sedali nejvíc na Jaroslava a Mikuláše. Abych kluky nějak zabavil a cesta nám rychleji utíkala, vyprávěl jsem jim, že ovádi mají různě barevná očička. A na důkaz svých slov jsem jednoho chytil. Měl je zelená. Kluky to chvilku zabavilo, a když někdo polapil ováda, hlásil barvu očí.

Ale i tato lovecká zábava Jarýna přestala brzy bavit a začal mít poraženeckou náladu. „Tak mě tu nechte. Nejdu dál už ani krok.“ Naštěstí pomalu pochodoval, ale jak dlouho mu to ještě vydrží?

Tráva byla stále vyšší a hustší a my se rozhodli opustit hráz řeky Moravy a zamířit přes pole k lesu, po jediné trochu udržované pěšině široko daleko, která určitě povede do Kostelan!

Cesta lepší nebyla a Jarda odmítl kolo vést dál. Míla dostala spásný nápad. Do vystlaného nákupního košíku na svém kole posadila Jardu, který se v něm hbitě uvelebil a Mileny se držel jako klíště. Na jediném kole tak jeli hned čtyři pasažéři. Že počítám špatně? Ne, o tom čtvrtém jsme se ale dozvěděli až o pár dní později. Byl u Mileny v bříšku! Obdivoval jsem, že dokáže balancovat s kolem ověšeným ratolestmi.

Járovo kolo si k sobě vzal švagr a vezl ho u sebe na rámu. Bylo mi to líto, že nemohu pomoci. Mám od narození zdravotní handicap, trošičku pomalejší a nešikovnější levou stranu těla. Má jízda je v bujném terénu značně kynklavá, nestabilní a často sesedávám. Cítil jsem se hrozně, že nepomáhám. Snažil jsem se to vynahradit svým optimismem, vytaženým až z paty.

Brzy jsme vjeli do lesa. Byl tam chládek, ale také komáří peklo. Byli všude. Kluci kolem sebe šermovali rukama a nebáli se bouchnout ani maminku, když si na ní komáři pochutnávali. Do té doby klidný Mikuláš se rozbrečel.

„Hlavně se nesmíme zastavit,“ křičela Milena, „kdo zastaví, toho sežerou.“

Proč se ti naši navigátoři nemohli dohodnout a poslat nás doleva? To byla určitě ta správná trasa. A proč nás před tou cestou nevarovali? Tyhle a podobné myšlenky mi letěly hlavou, kolem které kroužil obtížný hmyz.

Cesta v lese náhle končila u velikého vodního příkopu, nad kterým jen poletovaly další hordy komárů a hledaly ne zcela dobrovolné dárce krve. Vydali jsme se na ústup a na prvním slunném místě jsme se začali radit co teď. Dnes bychom se podívali na mapu v mobilu, ale to tehdy nebylo možné. Mobily byly v plenkách.

Jarda přesně věděl, co máme udělat: „Zavoláme požárníka Sama, který pro nás jistě přiletí vrtulníkem.“

Rodiče malých ratolestí asi tuší, že Jarýn víkend co víkend sledoval animovaný seriál o hasiči Samovi, který ochotně zajede či zaletí kamkoli, kde je malé dítě či ovce v nesnázích… Tak rád bych Sama zavolal, ten by nás našel. I kdybychom mu jen řekli: „Přijeďte, zabloudili jsme a strašně nás štípou komáři! Jo a jsme někde blízko Kostelan.“

Naši (nepohádkoví) hasiči by však v lepším případě řekli: „Už nepijte a neblokujte linku!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hovínko na dortu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.