VELEKNĚŽKA

Léčba Římem

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2020 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2020 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2020 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-343-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-344-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-345-9 (PDF na CD)

obsah

Předmluva

Historické pozadí příběhu Velekněžky.

Poznámka k dataci a počítání času

Jsem Malik (prolog)

Malik II.

Třas Říma

Malik III.

Krásně v bahně

Malik IV.

Nesnášíme změny!

Malik V.

To nevyčistíme

Malik VI.

Ty jeden zmetku!

Malik VII.

My čekat umíme

Malik VIII.

My se bavíme, vy umíráte

Malik IX.

To nejtěžší

Malik X

Hlavní historické postavy románu a jejich věk v roce 86 př. n. l.

Poznámky a vysvětlivky k textu

Seznam doporučené literatury

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Předmluva

Jistě se mnohý z vás, mých čtenářů, zeptá na důvody k napsání románu právě z doby roku 86 př. n. l. Byly přece i jiné doby antiky, z jejichž soudnictví, architektury, vojenství, lékařství, literárních věd a dalších novátorských oborů čerpá dnešní doba stále.

Historii mám ráda a také citáty slavných filosofů. Například tento: „Kdo se nepoučil z minulosti, nemůže budovat skvělou budoucnost.“ O rozkvětu velkých civilizací a říší se píše s nadšením i obdivem, mě však více zaujaly příčiny pádu. Kdy tento pád začíná a proč si to vládci uvědomují pozdě? V roce, který jsem si vybrala, se již pád počíná projevovat, končí totiž období republiky, a kromě pár manipulátorských politiků si občané Říma neuvědomují, že také pozvolna končí opěvovaná demokracie republiky a vývoj směřuje k vládě jednoho muže – diktátora a císařství. Odpor jedinců i ohraničené vzpoury nemohou tento vývoj zvrátit. Pomíjím záměrně všem známý fakt otrokářství.

Nyní často přeposílaný e-mail o podobnosti této historické doby s vývojem naší doby mne přinutil k rozboru, kolik je na tom pravdy. Čtením knih, hledáním na webu, odposlechem historických dokumentů na TV jsem dospěla k názoru, že podobnost tu je veliká. V době, kdy se ustavičně omílá slovo demokracie, abychom uvěřili, že jí máme, avšak skutečnost tomu neodpovídá a politici si přejí, aby stokrát opakovaná lež byla přijata jako pravda, věřím, že nejsem sama, kdo si našel styčné body mezi zmiňovaným rokem

Dovoluji si je předložit:

1 Pokrytectví v rodinách, úpadek mravů, skutečná nerovnoprávnost žen, tuhý patriarchát.

2 Neúměrné zvyšování a vybírání daní, zákony nahrávají korupci, zvyšující se kriminalita.

3 Vylidňování venkova do měst, kde lidé žebrají a dostávají zdarma příděly potravin.

4 Profesionální armáda bojuje za žold i kořist, ne za čest republiky, platí to státní pokladna.

5 Smlouvy se dodržují, pouze jsou-li výhodné pro vládnoucí politiky.

6 Stoupající počet poslanců/senátorů, nejednotnost v hlasování a drobení parlamentu do frakcí.

7 Zadluženost chudých i bohatších, moc mají bankéři.

8 Odvádění pozornosti občanů od skutečných problémů, tzv. „chléb a hry“.

Ať se mnou budete souhlasit, nebo ne, přeji Vám hlavně příjemný čtenářský zážitek.

Jaromíra Slezáková

Historické pozadí příběhu Velekněžky.

Krize republiky – Občanská válka v Římě

Ve druhém století př. n. l. se Řím po vlně dobyvačných válek stal již uznávanou středomořskou velmocí. V Itálii sahala jeho moc k Alpám, ovládal Hispánii, někdejší kartáginská území v Africe, ostrovy v západním Středomoří (Baleáry, Korsika, Sardinie a Sicílie), ilyrské pobřeží (západní část Balkánského poloostrova na sever od Makedonie), Řecko a Makedonie.

Výbojná politika měla své společenské a hospodářské důsledky. Základem armády byli již od dob římského městského státu tradičně drobní zemědělci. Časté vojenské kampaně si vybíraly svou daň v podobě obrovského množství padlých vojáků, kteří pak chyběli na italském venkově, což vedlo k úpadku drobného zemědělského hospodaření. V důsledku toho se rozšiřovaly zemědělské velkostatky, jež se zmocňovaly jednak volné půdy, posléze i půdy drobných rolníků, kteří jim nemohli konkurovat či vzdorovat násilnému převzetí svého nevelkého hospodářství. Samotný chod velkostatků (z nichž některé se svou rozlohou blížily latifundiím) byl umožněn dalším důsledkem vítězných výbojných střetnutí – přílivem válečných zajatců, z nichž se stávali otroci. Vzrůstající počet otroků začal záhy ohrožovat lokální i státní stabilitu (povstání otroků v letech 136-132 př. n. l. a 104-101 př. n. l. na Sicílii atd.) .

Zvyšující se společenské napětí mezi rozšiřujícími se řadami bezzemků a úzkou vrstvou vlastníků ohromné rozlohy půdy se pokoušeli odstranit svými reformami bratři Gracchové, ale oba svou snahu zaplatili násilnou smrtí. Boj mezi těmito dvěma složkami probíhal i na politické úrovni.

Velcí pozemkoví vlastníci vytvořili skupinu zvanou optimáti (lat. optimus = nejlepší). Jejich politický cíl ce projevoval v úsilí omezit počet lidí podílejících se aktivně na správě státu a zabránit pokusům o nová reformní hnutí. Hlavní politickou oporou této skupiny byl senát.

Druhou skupinou tvořili populáři (lat. popularis = lidový). Jejich cílem byly umírněné hospodářské a politické reformy, které měly Římu zabezpečit vnitřní klid a mír. Tím se měla vyřešit tíživá situace italského drobného rolnictva a předpokládaná demokratizace římské ústavy měla zlomit politickou nadvládu nobility. Při prosazování svých požadavků se populáři orientovali na masové akce a snažili se využívat hlavně lidových sněmů.

Politický boj vedený těmito skupinami o klíčové pozice v římském impériu se vyznačoval značnou tvrdostí a vyústil až v ozbrojené střetnutí. Jak populáři, tak i optimáti se v rostoucí míře opírali o armádu, jež se koncem druhého století př. n. l. přeměnila v početný sbor složený z nemajetných římských občanů sloužících za žold, kteří ve vojenské službě nalezli nový zdroj své denní obživy.

Tuto reformu provedl čelný představitel populárů Gaius Marius. Podnětem k ní byly události v severní Africe na území bohatého Numidského království, s nímž se Řím dostal do Války. Zdejší panovník Jugurtha založil svou obranu na podplácení římských politiků. Jejich neschopnost a úplatnost vyvolala nespokojenost lidových mas, pod jejichž tlakem bylo velení armády svěřeno oblíbenému politikovi a konzulovi Gaiu Mariovi. S jeho nástupem došlo k zásadnímu obratu. Marius klad důraz na posílení bojeschopnosti armády. Aby získal dostatečný počet dobrovolníků, začal přijímat dobrovolníky bez ohledu na jejich majetkový cenzus, čímž dal příležitost zchudlým římským občanům k tomu, aby ve vojenské službě nalezli jisté existenční zabezpečení. Na státní útraty jim poskytoval výzbroj a vyplácel jim žold, čímž položil základ stálé profesionální armády (do té doby se vojáci po každé kampani rozcházeli domů). Po skončení vojenské služby, jež mohla trvat až 16 let, měli vysloužilci dostávat příděly půdy v italských městech, aby byli po svém propuštění hospodářsky zabezpečení.

Vítězstvím ve válce s Jugurthou Mariova popularita značně vzrostla, tím víc, že krátce poté jeho zásluhou Římané odrazili vpád germánských Teutonů a Kimbrů. Marius byl v letech 104-100 př. n. l. zvolen konzulem pětkrát v řadě. Složitá doba však vedla k Mariovým rozporuplným rozhodnutím, jež postupně jeho popularitu snižovaly. Po roce 100 př. n. l. přijal na krátkou dobu diplomatické poslání na východě říše a dočasně se stáhl z římského politického života.

Mezitím se na politické scéně objevila nová osobnost – Lucius Cornelius Sulla. Ten sloužil již pod Mariem za tažení proti Jugurthovi, ale jakožto představitel optimánů byl politicky na opačné straně. V devadesátých letech úspěšně prokázal svůj válečnický talent ve válce proti Italikům, spojencům Říma, kteří ale požadovali přiznání plného římského občanského práva, což by v praxi vedlo k jejich zrovnoprávnění s Římany. Sulla se všemožně snažil oslabit Mariův vliv a zaujmout sám čelné místo v římském politickém životě. V roce 88 př. n. l. se stal konzulem.

Zdejší situaci výrazně ovlivnily události na východě říše. Mithridates, král Pontu (severní část dnešního Turecka u Černého moře), se zmocnil téměř celé Malé Asie. Z jeho rozkazu byli vyvražďováni všichni lidé italského původu (jejich počet se odhaduje na 80.000). Dál jeho vojska pronikla až do Řecka a téměř celého se jej zmocnila včetně Athén.

Situace v Asii a Řecku vedla v Římě ke konfliktu mezi optimáty, vedenými Sullou, a populáry, vedenými Mariem. Senát totiž rozhodl, že velením vojenské kampaně proti Mithridatovi bude pověřen Sulla. Mariovi přívrženci naproti tomu na lidovém shromáždění prosadili, že velitelem bude Marius. Sulla reagoval jako ještě žádný římský generál před ním: v čele pěti legií vytáhl proti Římu (což bylo zákonem zakázáno), aby prosadil své jmenování. Násilím se zmocnil města a přiměl Maria, kterého prohlásil za nepřítele, a jeho stoupence k útěku do Afriky. Snažil si upevnit své postavení, ale Mithridatovy úspěchy na východě jej přiměly zahájit vojenské tažení, takže na jaře roku 87 př. n. l. odplul do Řecka.

Sullův odchod z Říma se stal Mariovým přívržencům signálem k tomu, aby se zmocnili kontroly nad hlavním městem říše a krvavě se vypořádali se Sullovými stoupenci. Marius byl pro rok 86 bez protestů zvolen konzulem. Sedmnáct dní poté, co se ujal svého sedmého konzulátu, Marius 13. ledna roku 86 př. n. l. zemřel.

Sulla mezitím pokračoval ve vítězném tažení Řeckem a potom i v Malé Asii. Všem v Římě bylo jasné, že se po porážce Mithridata vrátí a tvrdě se svými oponenty zúčtuje.

Taková je situace, v níž se odehrává děj knihy Velekněžka.

(Sulla se do Říma vrátil po čtyřech letech, na jaře roku 83 př. n. l. Nejenom hlavní město, ale i další významná města byla v rukou Mariových stoupenců. Musel si cestu k Římu probojovat v mnoha bitvách, při nichž padly na obou stranách desítky tisíc vojáků. Teprve 1. listopadu roku 82 př. n. l. se Sulla střetl s Mariovými stoupenci v poslední bitvě, nyní již před branami Říma u Collinské brány. Bitevní vřava byla divoká a dlouho nerozhodná, nakonec však Sulla zvítězil. Jen v tomto střetnutí padlo na 50.000 bojovníků.

Sulla se stal prvním samovládcem v římské říši. K označení své osobní moci užíval titulu diktátor, jenž mu byl udělen lidovým shromážděním. Jeho odplata byla krvavá – osoby, které mu byly nebezpečné, byly zapsány do zvláštních seznamů, jež byly veřejně vyvěšeny (tzv. proskripce). Proskribovaní byli zbaveni jakékoli ochrany, takže mohli být svými protivníky beztrestně zabíjeni. O život tak přišly tisíce lidí, jejich majetek byl konfiskován a rozdělen mezi vlivné Sullovi přívržence.

Sulla během své diktatury provedl mnohé změny, jež byly ve své podstatě reakcí na to, že republikánská administrativa již nestačila na úkoly, které měla plnit, a potřebovala zreformovat. To bylo pochopitelné i jeho současníkům, odpor však jeho vláda vyvolávala nesmírnou tvrdostí až krutostí.

Sulla se k všeobecnému překvapení dobrovolně své diktatury vzdal roku 79 př. n. l., stáhl se do ústraní a o rok později zemřel.

Tak skončila první etapa římských dějin, jež se nezadržitelně ubíraly směrem k císařství.)

Poznámka k dataci a počítání času

Římský letopočet se počítal „od založení města“ (latinsky Ab urbe condita, AUC), tedy města Říma, ke kterému mělo podle Tita Livia dojít 21. dubna roku 753 př. n. l. Pro převod z našeho letopočtu je potřeba pro roky před naším letopočtem odečíst od čísla 754: AUC = 754-R, např. 754-rok 101 = 653 ab urbe condita. Malik by tedy napsal: Narodil jsem se v Římě roku 653 a jsem otrok. Pro pohodlí čtenáře, aby nemusel neustále přepočítávat mezi římským a soudobým letopočtem, se držíme současné datace.

Rok původně začínal měsícem březnem (Martius), na 1. ledna (Januarius) byl začátek roku přesunut roku 190 př. n. l. Starší kalendář měl rok o délce jen 355 dní, kdy 12 lunárních měsíců bylo doplněno o jeden den. Rozdíl oproti délce slunečního roku (365 a 1/4 dne) byl vyrovnáván vkládáním hrudného (přestupného) měsíce o délce 23 a 22 dní každého druhého roku, roky tak měly střídavě délku 355, 378, 355 a 377 dní. Pontifikové, kteří spravovali kalendář, však často hrudný měsíc nevkládali a cyklus nebyl dodržován a měsíce se rozcházely s odpovídajícím ročním obdobím. Toto vyřešila až juliánská reforma, kdy byl zaveden rok o 365 dnech a každý čtvrtý přestupný rok o 366 dnech.

Římské hodiny: Římané rozdělovali den na 24 hodin na 2 rovnocenné poloviny na denní a noční. Délka hodin se měnila s ročním obdobím, největší rozdíly byly mezi letním a zimním slunovratem. Na vhodných místech ve Městě byly pro kontrolu umístěny sluneční hodiny.

Například první hodina dne při letním slunovratu trvala od 4:27 do 5:42. První hodina při zimním slunovratu od 7:33 do 8:17. Sedmá hodina dne při letním slunovratu trvala od 12:00 do 13:15. Sedmá hodina dne při zimním slunovratu trvala od 12:00 do 12:44.

Jsem Malik (prolog)

Narodil jsem se v Římě roku 101 př. n. l. a jsem otrok. Na svou matku si vůbec nepamatuji, jak bych mohl, prý zemřela, když mi byly necelé dva roky. Podle zákonů republiky je každé dítě narozené otrokyni automaticky otrokem, ale tohle jsem až do svých pěti let vůbec netušil. Řekl mi to – a velmi přísně – po jedné obzvláště perné rvačce starý pan Gaius Julius Caesar, já jsem totiž ležel v kleštích mladého Gaia na zemi, dusil jsem se, a tak jsem ho kousl, aby mne už konečně pustil. Po výprasku lískovkou si mne přeměřil a řekl: „Nemysli si, že si tohle můžeš dovolovat, jsi jenom otrok a můj syn Gaius je tvůj pán. Když budeš nedobrý, mohu tě na tržišti s otroky prodat a věř, může tě koupit nějaký starý prasák ke svým hrátkám a nebudeš se mít jako u nás.“

Nerozuměl jsem tomu. Kam až má paměť sahá, vždy jsme si s Gaiem hráli třeba na vlčata, zápasili, přetahovali se, vrčeli na sebe a štěkali. Když už naše hra byla hodně divoká, přišla paní Aurelia, přísně na nás pohlédla a my okamžitě poznali, že toho musíme nechat. Už jako čtyřletý jsem dostával od paní výprask, protože jsem často vyhrával, připadalo mi to divné, že Gaia nikdy za nefér hru nepleskla. Jak jsem řekl, zpočátku jsem vůbec netušil, že jsem otrok a můj život je v rukou pana Caesara-otce. Neměl jsem se špatně, jídlo mi dávali stejné jako Gaiovi, to asi k vůli věčným soubojům s dřevěným mečem, abych byl rovnocenným soupeřem a něco vydržel. Gaius mne často brával na různé pochůzky, třeba i na Martovo pole, kde nás cvičil v jízdě na koni jeho strýc Marius. Ten se na mne nikdy nedíval přívětivě, pokud mi už vůbec pohled věnoval. Jednou spadl Gaius při jízdě jeho vrtkavého koně do písku cvičiště, a když jsem ho pomáhal zvednout, řekl jsem mu: „Nic si z toho, Gaie, nedělej!“ Konzul Marius vytáhl výstražně obočí a obořil se na mne: „Říkej mu zdvořile pane, pro tebe to není žádný kamarád Gaius!“ Bylo mi smutno, protože vše, co mi můj pán odmalička dělal, jsem trpělivě i přes bolest snášel. Ale nejvíce mne urazilo, že jeho strýci přikývl a ještě posměšně řekl: „Slyšel jsi dobře?“

Teprve dnes vím, že otrok nemá žádnou čest, je jen věcí svého pána, a tak nemá žádnou jinou cenu. Nestudoval jsem odmala jako můj pán, ale později chtěl, abych jej přezkušoval, proto mě naučil číst a psát, samozřejmě i počítat. A tak jsem se z jeho knih dozvěděl leccos moudrého, například to, jak se spolu dohadují filosofové, zda člověk má nebo nemá duši. Poprvé jsem poznal, že člověk duši má, když jsem na Esquilinském tržišti uviděl na kopí naraženou hlavu tribuna lidu Puublia Sulpicia Rufa, ta moje se pohnula uvnitř těla. Bylo to v době, kdy se zmocnil generál Sulla Říma a vyhnal Caesarova strýce Maria. Padaly hlavy plebejů i spříznění senátoři Maria s Tarpeijské skály. Bál jsem se, že bude vyvražděna i rodina Caesarů, protože mezi uřezanými hlavami byla i hlava Gaia Julia Caesara Straba (bratrance), ale paní Aurelia jednou v jídelně prohlásila, že... „nás se to netýká, jsme se Sullou přátelé od mládí.“

Když konečně Sulla odtáhl bojovat s pontským králem do Asie, uklidnil jsem se, protože vládu převzal opět Marius s Cinnou, neboť si ji na senátu vydobyli a oba byli konzulové. My jsme dál dělali s mým pánem skopičiny, ale postupně jsme cítili oba, že naše hry již nejsou dětské a naše těla se prudce změnila. Duše nás obou se začínaly rozpínat jako kvasící víno. Když víno kvasí, smrdí stejně jako my dva, uhrovití puberťáci. Občas jsem chodil s Caesarem do lázní a občas prolézal Cloacu Maximu, protože jsme objevili vstupy do ní. Smrad ani krysy nám nevadily, proháněli jsme je klacky a ony se nás bály, protože jsme byli větší a smrděli jako ony.

Můj pán Gaius měl různé schůzky s kumpány o něco staršími, nejhorší byl Catilina, krásný a velmi protřelý chlapík, na kterého se věšely obdivné pohledy matrón, mladých dívek a nejvíce prostitutek. Ten nás učil, jak ženy přivádět do rozpaků, protože často polohlasem prohlašoval: „Rád bych si s tebou zašoustal, kdy mne pozveš?“ Divil jsem se, že nikdy od žádné nedostal facku nebo kopanec do holeně. Gaius se dusil smíchem a já, abych ho podpořil, jsem se řehtal jako kůň. Tu facku jsem pro pořádek dostal já, chápal jsem to v té době již správně – „co si může dovolit pán, nemůže si dovolit kmán.“

Aby nás rodina Caesarovic rozdělila, dostával jsem více práce a povinností. Patřilo mezi ně i nakupování do darovacího koše pro Dům vestálek, samozřejmě i odnos ke vchodu toho domu. Když si přešla převzít dar nová Virgo Vestalis Maxima, málem jsem si do toho koše sedl. Oněměl jsem. Moje duše se ozvala velmi mohutně podruhé.

Odpoledne Faunů

To ráno 9. Januaria roku 86 př. n. l. se cítila Elmira Lago velmi odpočatě, protože výjimečně nesloužila v noci. Jako představená vestálských panen, tedy Maxima Vestalis, vstala ještě před úsvitem a dohlížela, aby nejmladší děvčata byla správně ustrojena, bez vyčuhujících vlasů zpod kápě i správně uvázanou infulou kolem čela, a dala jim zabezpečenou lampu. Dnes se odchod dívek do templu Vestalis neobešel bez rozruchu. Místo aby řádně snídaly ovesnou kaši s ovocem, nakukovaly do dveří, kde se jejich představená bavila s otrokyní Gadulah o jejím nadcházejícím souboji na Martově poli. Otrokyně z domu Gaia Maria byla víc než roztřesená trémou, protože loni to zkusila, a nevyhrála. V sázce bylo mnoho. Každoroční vítězka vyhrála římské občanství, to bylo obřadně stvrzeno a zapsáno do volumenu a uloženo do římského archivu. Elmira poklepala olivovou ratolestí obě ramena Gadulah a posvátnou vodou z ostrova na Tiberu jí postříkala vlasy hodně utažené do uzlu.

„Bůh naší řeky bude stát při tobě,“ řekla a Gadulah dobře věděla, že má na mysli Neptuna.

„Ať tě provází bohyně Fortuna,“ řekla Elmira na rozloučenou a zastrčila otrokyni za tuniku tři vavřínové listy. Gadulah zamávala na rozloučenou prádelní plácačkou a vykročila vstříc svému osudu.

Děvčata Julie, Aemilie a Jovena se hlasitě rozesmála. To mávání Gadulah jim připadalo hodně zábavné i hloupé. Bodejť, pomyslela si Elmira, dvě patricijky a jedna plebejka nemusely nikdy o nic bojovat, narodily se zde a měly všechna práva z toho plynoucí.

Elmira je okřikla a zopakovala jako každé ráno: „Chovejte se důstojně a necourejte se! Jinak bude výprask a dostanete noční směnu.“ Od doby svého přijetí do Vestina chrámu uplynulo dlouhých osm let, a z toho tři roky od jejího pověření představenou vestálek. Výprasků od Calpurnie, předchozí hlavní vestálky, dostala lískovkou nepočítaně za sebemenší provinění, třeba pohrdavý úsměv k nekončícím proslovům. Řekla si, že to změní, a také změnila, děvčata dobře věděla, že výhružky nesplní. Nad bezchybným a morálním chováním vestálek vždy dohlížel nejvyšší kněz – Pontifex Maximus, a také trestal. Pokud tento úřad vykonává Gaius Strabingus Lago, nebudou dívky terorizovány pro maličkosti, pomyslela si Elmira a tvář jí prozářila vřelá náklonnost k tomuto muži. Nastala druhá hodina ranní (9,30), mladší dívky vystřídaly tři starší, které se nyní po rituální očistě chystaly ke spánku, byly unavené a klidné. Věděly, že zatímco budou spát, budou dvě služebné a dvě kuchařky jejich klid hlídat. Martovo pole bylo daleko a ustavičné razie vojáků na pobudy Říma se jich netýkaly. Elmira zkontrolovala zásoby pro kuchyni, přehodila si přes ramena plášť, neboť venku začalo mrholit, a seběhla venkovní schody na cestičku do Regie, úřadu pontifika. Bylo načase pozdravit svého chlebodárce a patrona. Nejen ona, ale všichni potřební, nepříliš majetní občané Říma, zavázaní svým patronům za různé služby a výhody, chodili ráno blahořečit svým vlivným, nosili jim dárky a nabízeli své služby, někdy je vodili na různá shromáždění jako čestná stráž.

Mladý pontifex Jovanis uvedl Elmiru k veleknězi, který něco psal na papyrus. Strabingus odložil seříznutý stilus a vyšel Elmiře vstříc, nechtěl si sednout na své křeslo jako vladař, anebo předstírat zaujatost psaním.

„Vítám tě, dcero, co máš na duši?“

„Zdravím tě, Velectěný, a děkuji za všechny výjimky, které jsi pro mne udělal, abych se stala tou, kterou jsem. Nikdy ti to nebudu moci oplatit. Vím, že jsi kvůli mně podstoupil mnohé nebezpečné rozhovory s mocnými a to, žes trval na svých požadavcích, tě mohlo stát život, děkuji ti ještě jednou i stokrát víc,“ řekla Elmira a mírně poklekla, aby políbila veleknězi ruku.

Z koutku oka se jí samovolně vytlačila slza, protože si všimla jak dnes více než předtím Strabingus kulhá. Jeho bohatě nařasená tóga až k zemi jako by chodila sama, tak byl stařec pohublý. Děsilo ji to. Setkání s Gadulah jí připomělo, jak těžké je pro cizinku stát se svobodnou občankou Říma.

„Ale, ale, Elmiro, neplač! Vím, co si myslíš, ještě neumírám, nebýt tvého učitele a mého přítele Bontlyxe, už bych dávno nežil. Jsem tvrdá nátura, nebyl jsem přece vždycky knězem, ale i legionářem. Tam se děly věci! To, že jsem tě adoptoval jako svou dceru, bylo to nejmenší ze všech nebezpečí, která mne potkala. Kdo prošel peklem na válečných polích, tomu se ostatní zdá mnohem lehčí – a navíc zde, v bezpečí hradeb Říma. Řekni mi, co tě trápí?“

„Dělá mi starost zdraví konzula Gaia Maria, minule si stěžoval na silné bolesti v pravém podžebří a mne mrzí, že moje léčba nezabírá. Artyčoky nemá rád a lektvary z benediktu prý zvrací. Asi nejsem ta správná léčitelka a ty, otče, mi tolik věříš.“

„Elmiro, je ti známa průpovídka našeho vtipného censora, státníka a spisovatele Appia Claudia?“ Elmira zavrtěla hlavou, nic o něm nevěděla.“

„To on nechal postavit naší nejdelší a nejstarší cestu z Říma do Capuy, jmenuje se po něm Via Appia a jeho průpovídka: „Každý svého štěstí strůjcem!“ se mi moc líbí. A já bych k tomu dodal – i zdraví! Ne, nesoudím Maria, navenek tvrdý voják, uvnitř člověk měkkota. Vím mnohé, ale nemohu, ani nechci s tebou takové věci rozebírat, doufám, že dnes bude v pořádku, hlavně on musí podepsat doklad kromě prétora Carrenia a konzula Cinny o udělení svobody otrokyni Gadulah.“

Elmira vyskočila radostí a objala velekněze. „Jsi přesvědčen, že dnešní souboj na počest bohyně Junony Gadulah vyhraje?“ Vždy jej svými emocemi přivedla do rozpaků, bylo nepatřičné objímat velekněze jako malé dítě.

„Ano, nechal jsem u augura provést věštbu zlatými kuřaty. Zrní přímo zhltla a tentokrát jim nikdo nepomáhal,“ řekl Strabingus a v očích se mu objevily šelmovské jiskry. Narážka na podvod před osmi léty byla omluvná, to Elmira dobře věděla, a kdyby velekněz neriskoval, jejího průvodce Laise by potupně popravili.

„Nemohl bys mi, prosím, říct něco bližšího o tom, jak jsi bojoval v Mariově legii? A... o Bontlyxovi?“

Strabingus zvážněl. „Víš, zvědavá panno, že v tomto městě platí, čím méně víš, tím lépe se ti žije? Nebo naopak musíš vědět všechno, což se málokomu podařilo, a tak skončil? Promiň, já mám dnes hodně povinností, vždyť víš, a na vyprávěnky není čas. Vezmi si kůru z kadidlovníku a cedru na obětiny, musím už jít do Curie, čekají mne.“

Elmira poděkovala a ucítila slabé chvění v krku, když políbila otci ruku. To chvění ještě zesílilo, jakmile vyšla z Regie na Via Sacra. I vzduch radostí třásl kapkami deště vzdouván nadšením lidí, že se zase koná nějaká zábava. Lid římský své hry miluje, ale zdálo se, že ve vzduchu je i něco závažnějšího. Poslední dobou mívala takové předtuchy Elmira často a skoro všechny se vždy vyplnily.

Vracela se zpět do Domu vestálek a přemýšlela nad svou přítelkyní Gadulah, tolik jí to vítězství přeje, bude si moct ještě zařídit vlastní život, o tom, že by chtěla zůstat v domácnosti konzula Maria, nemůže být řeči. Jeho chování bylo v posledním roce nesnesitelné, stal se z něj tyran, nechal popravit a vyhostit z Říma spousty svých odpůrců, a to buď domnělých, nebo skutečných. Mstil se. Naštěstí jsem u toho nemusela být, mínila Elmira, stačilo mi, že jsem se musela zúčastňovat soubojů vozatajů v Circu Maximu, a co hůř – i soubojů gladiátorů.

Stále drobně mžilo a ona myslela na ta mladá děvčata ve Vestině chrámu. Chm, ušklíbla se zřetelně, jakýpak chrám, rozviklaná chatrč pro dobytek je to, i ten nejstarší vítězný oblouk diktátora vypadá lépe. A co ta došková střecha? Prý je to pocta všem zakladatelům Města a kultu jedné z nejstarších bohyň. Ostuda je to! Senátoři dřepí ve své Curii na pozlacených křeslech a žvaní o obchodech, ač obchodovat nesmějí, a její děvčata mají jednu škaredou dubovou lavici hned za vchodem, kam fučí a kde si mohou odpočinout ty, které nehlídají. V místnůstce, kde hoří oheň, prý nesmí nic být. Copak ti pupkáči zapomněli, že i panna se stává ženou? Mají přece dcery! Elmira se zastyděla za své vzpurné myšlenky a pokorně vešla do dveří Domu vestálek. Vařená cizrna a špenát vanuly z kuchyně po celé budově. Za hodinu začne souboj otrokyň na Martově poli, ale já tam nemohu přijet Gadulah povzbuzovat, musím vše nachystat pro starší dívky a také obětinu pro Vestin krb. Potom po obědě přijde na hodinu gaelštiny mladý Julius Caesar, určitě nyní civí u ringu se svými urozenými přáteli, možná i otcem, a čeká na velkou melu.

Zkontrolovala čisté a vyhlazené tógy starších dívek i sandály, naškrobené vínky, nalila novou vodu do kamenné nádoby měřící čas a upravila vzlínající stuhu, bude trvat přesně do oběda, než skane poslední kapka, pak počala drtit kůru stromů na jemné kousky pro obětinu. Čas míjel kapku po kapce a blížilo se poledne. Bude obědvat první, pak vstanou dívky a poobědvají i ony, jako vždy skromně a bez masa.

Hluk z nejrušnější ulice Via Sacra sílil, trhovci, hostinští a prostitutky, všichni chtěli vydělat na houstnoucí vlně obyvatel Říma proudících na Martovo pole. Souboj otrokyň v ringu naplněném bahnem již začal. Trochu litovala, že se tam nenechala odvézt, nakonec měla přece přednostní právo být vpředu a bavit se, ale nestihla by dnešní povinnosti.

Právě dojídala svou malou porci, když halasně přišly dívky Gaia, Lucia a poslední Tulia. Ta jí dělala největší starosti, od doby, co přišla její první menstruace, byla provokativně okázalá. A ty starší, místo aby jí ukáznily, podléhaly zcela jejímu temperamentu. Zvedla mentorsky prst a položila na ústa. Ztichly a poslušně hleděly do misek, čekaly, až je služka obslouží, přesně jako doma v patricijských vilách a jezdeckých domech. Elmira vstala od stolu, popřála jim dobrou službu a odešla naplnit váčky obětinami. Mají to dobře zařízené, dcerunky, pomyslela si a lehce povzdychla. Také jsem měla služky, když jsem byla ve svém domě a moje matka – královna mi vždy důrazně připomínala, že takové jídlo druzí lidé nemají, ať se neošklíbám, když mi něco nechutná. Zato bratrovi vždy nechala přichystat jeho oblíbené palačinky. Neměla jsem matku ráda, byla to tvrdá a hloupá ženská. Chudák stará chůva Saltyna, vždycky mne bránila – a nakonec jí otrávil ten ničema kuchař!

Míjela sedmá hodina dne (12:45), když se ozvalo prudké zaklepání na vchodové dveře. Byl to Malik, pubertální otrok Julia Caesara.

„Zdravím tě, ctihodná Vesto, můžeš přijít do učebny Regie již nyní? Čeká tě tam můj pán, netrpělivý víc než jindy. Já musím do Subury pro jeho čisté boty a plášť, vrátil se trochu mokrý a zablácený.“

Přikývla a přechodila přes ramena své sněhobílé vlněné paleo. „Můj pán prý má ještě nějakou schůzku před rodinnou večeří,“ dodal Malik omluvně sám od sebe. Elmira věděla, že Caesar by se určitě neomlouval.

Malik vedle ní hopsal až k Regii a potom odbočil do kopečka k Subuře. Když vstoupila do učebny, Gaius Julius Caesar rychle povstal z kamenného sedátka a porovnal záhyby togy praetexty, tógy s nachovým lemem určené chlapcům a kněžím. Sledovala jeho pohyb a nasadila profesionální úsměv. Lehce se uklonil. „Zdravím tě velekněžko!“ Odpověděla mu lehkou úklonou a stručným pozdravem. Hned se jí vybavila vzpomínka na pondělní poledne před dvěma dny, když starší otrok Hagos z domácnosti prétora Caesara položil před dveře koš se zeleninou a s postřehnutelným úsměškem Elmiře oznámil, že mladý pán přestane na její hodiny docházet. Prý se Caesarův otec domluvil s otcem Cicera, aby učitel římského práva Mucius Scaevola kromě mladšího Tulia Cicera učil i mladého Julia Caesara. Komu ten úsměšek vlastně patřil?

Sedla k psacímu stojanu a seřízla rákosové pero, upřeně ji pozoroval, když kontrolovala lahvičku se sepiovým inkoustem. „Napíšeme si poslední diktát? Vše je připraveno,“ ukázala, aby ji vystřídal u stolku.

Nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Když už víš, že jsem tu naposled, proč bych psal? Raději mluvme, bude to pro mne přínosnější,“ řekl mladý Caesar galsky. Byla to řeč jejího kmene, Bójů. Poprvé se lekla, jak mluvil správně, a podruhé, že vlastně dala tomuto mladíkovi do úst mocnou zbraň.

„Řekni mi něco o své vlasti,“ pokračoval, „opravdu jsou tam jen vlci, zubři i medvědi, mokřiny a prales?“ Znovu ji udivil svou informovaností, když přijela do Říma, byl přece ještě dítě. Chtělo se jí jízlivě zasmát, ale potlačila emoce a řekla trochu tišeji: „To všechno tam je, ale nemáme spolu probírat moji zemi, ale tvůj pravopis.“

„Rád bych se o tobě něco víc dozvěděl, máš tajemství, protože tvá tvář nemá pitomoučký výraz zdejších vestálek.“ Elmira se musela dívek zastat: „Jsou to proti mně přece ještě děti, proč ten odsudek?“ Její hlas nabral jinou barvu a Caesarovy oči poteměly. „Mám jedno přání.“

„Mluv!“ řekla přísně. Přistoupil až k ní a zachytil lem její stoly. „Udělej mi to, Elmiro!“

Ucouvla a vyškubla mu látku z ruky. „Co si to dovoluješ? Nejsem nějaká štětka ze Subury, ale galská princezna!“

„Snad bývalá, ne? Kdyby tě ten starý blázen neadoptoval, tak nejsi nic! A opravdu jsi studená jak mramor, říkají to moji přátelé.“

Začala stáčet připravený papyrus, nedívala se na něj, bojovala s urážkou. Nesmím mít tenhle postoj poražené, umiňovala si, pak se narovnala. „Moje srdce hoří stejně jako plamen v krbu Vesty. Ano, jsem Římanka a srdce Říma! Nedotknutelná! Přece víš, co by mne čekalo, smrt v kobce a tebe zbičování, kdyby nás tu někdo chytil. A potom by bohyně potrestala Řím nějakou hroznou událostí, morem nebo požárem, tobě na Římu nezáleží?“

Bez vyzvání se usadil na taburetu z mramoru, poklidně urovnal ucouranou tógu a zavrtal se nenávistně do jejích očí. Uvědomil si svou čitelnost a lehce se usmál. „Ale jdi, velekněžko, osud Říma není v rukou bohů, ale těch, co rozhodují! A že je tu pěkně pokrytecký svinčík, to nevnímáš?“

„Jak to se mnou mluvíš, ty – patricij, vzdělávaný od malička pro kariéru? Jsi ještě mladíček, ale chováš se jako přemoudřelý muž!“

Jeho oči se zúžily a znovu vstal. „No, trochu jsem to přepísk, ale rozhodně jsem se o tobě dozvěděl víc než za celý rok, co sem docházím. Vážím si tě a líbíš se mi, byla to moje příležitost zbavit se panictví s princeznou a zralou ženou, musel jsem to zkusit, nemyslíš?“

„Omluv se!“

„Proč? Aby se bohové nezbláznili?“

Zdálo se jí to nebo ne, v tuhle roční dobu zahřmělo. Ozval se sám velký Jupiter? Jistě to slyšel i Caesar, ale dělal, že ne. Stále se nemohla uklidnit, srdce jí tančilo až na patře úst, a aby toho nebylo málo, slyšela dupot více nohou. Pak se rozletěly dveře, byl v nich Malik a za ním skupina pontifiků uprostřed se Strabingem.

„Kdes byl tak dlouho, Alíku, už jsme skončili, dávno!“

Znovu měla zaškrcený krk nad jeho chováním. Mnohokrát slyšela tohle pojmenování Caesarova otroka, byl pro něj méně než potulný pes. Vadilo jí to, nebyla však správná doba na etiku. „Ještě se uvidíme mnohokrát u nás, ale pamatuj,“ naklonil se blíže k jejímu uchu, „kde není žalobce, není ani soudce!“

Velekněz Strabingus sice poslední Caesarova slova zachytil, ale nechtěl se vyptávat, nebyl čas. „Elmiro, prosím rychle přines své byliny, oleje a kapky, konzul Marius dostal záchvat. Přiběhl za mnou kurýr až do Curie a přerušil naše jednání a spisování. Musím tentokrát s tebou, protože jediná služebná v domě konzula, která mu vždy pomáhala, totiž Gadulah, leží s horečkou na pryčně a brečí. Pospěšme!“

Ve vestibulu čekal židovský mladý otrok Aaniel Asch a okamžitě odvedl velekněze do mužské části domu. Vestálka Elmira popošla do triklinia a prohlédla si stůl. Rozpité číše červeného vína, politý stůl, na míse kousky slaniny a mísa s vodou, plná a nedotčená. Víno určitě neředil, v kylixu na míchání bylo čisté dno.

Přichozí služka Gadulah ukázala na stůl. „Kvůli jeho chlastu se odsud nedostanu! Co mi pomůže, že jsem zápas vyhrála?“

Elmira jí zpražila pohledem a přísně řekla: „Jak to mluvíš o svém pánu, on je přece jediná cesta k tvé budoucnosti, musíš mi pomoct, nachystej odvar z vratiče a pomalu nahřej tyto sáčky s heřmánkem. Dále budu potřebovat malou číšku olivového oleje. Určitě tu někde najdeš nepotřebnou tuniku, natrhej z ní pásy. Přines ještě vinný ocet, voda tu je, jak vidím.“ Gadulah si utřela oči a začala plnit svůj úkol. Elmira ji chvíli pozorovala a viděla, jak je Gadulah poškrábaná a plná modřin, neposlušné ještě vlhké vlasy jí vlály při tom pobíhání.

Podívala se na hladinu bazénu pod atriem a skoro vykřikla. Dívala se na ní ženská tvář, zřejmě Afričanky, a špulila plné rty. Nevěděla, kdo to je, ale jasně slyšela: „Je to tvá zkouška, zachráníš ho, pomohu ti, ještě nepřišel jeho čas. Přinesla jsi vodu z Juturniny studny?“ Elmira se naklonila blíže a přikývla. „Umyj ho celého v té vodě a neodejdi, dokud nebude v pořádku. Tvé postupy znám i ty jsou dobré, hodně štěstí!“ Obraz zmizel a téměř ve stejném okamžiku přišel s vážnou tváří velekněz Strabingus Lago.

„Pošli pro doktora Afrenobia, já víc neudělám, teď je u jeho lůžka paní domu Julia.“

Otrok Aaniel přivedl doktora a ten po prohlédnutí nemocného jen potřásl hlavou. „Je to špatné, musela by se provést rychlá operace, ale na přenos v nosítkách nemůžeme pomyslet, já mu do břicha nevidím, ale nepřežil by to!“ Gadulah nesoucí odvar z vratiče protočila bezmocně oči a sykla, protože si spálila dlaň o mosazný džbán. „Nevezmu si nějaké experimenty na svědomí,“ pokračoval řecký lékař Afrenobius, „modlete se k domácím penátům a bohu Apolónovi. Já se jdu poradit s haruspikem, jaká je prognóza.“ Doktor věda, že nic nezmůže, klidně odešel. Kdyby i něco zkusil a nepovedlo se, dají ho klidně shodit z Tarpejské skály.

Paní Julia chytila Elmiru za stolu a zavyla: „Pomozte mu přece, nemůže být pravda, co řekl ten mastičkář, vidí jen zisk a žádnou zodpovědnost nemá, ať sem raději nechodí!“

Elmira se rozhodla a sebejistě řekla: „Nejsem Apolón – bůh uzdravování, ale udělám vše, co půjde. Mám podmínku. Půjde se mnou velekněz, Gadulah a Aaniel, víc lidí není třeba.“ Paní Julia přikývla a všichni tři vešli ke konzulovi.

Na posteli ležel mohutný muž s hranatým obličejem, silným krkem a huňatým vystouplým obočím. Sténal. Když přišli až k lůžku, přerývavě zahuhlal: „Nějak moc rychle odešel, doktůrek, bude se operovat? Říkal jsem mu, že se řezat nechám, už jsem něco vydržel a vydržím!“ Rád by se heroicky usmál, ale bolest mu to nedovolila.

Elmira jej vzala za ruku a řekla mu do ucha: „Neboj se, konzule, ujmu se tě já, pokud mi to dovolíš, mám tady pomocníky, které znáš, ale uděláš, co ti řeknu, poslechneš mne?“ Gaius Marius se snažil sednout a vyjádřit se, oči mu oživly, když slyšel oslovení konzule, zakládal si na tom, vybojoval si to a proti všem pravidlům jej zvolili senátoři i lidové shromáždění pošesté. Přikývl, že s léčbou souhlasí. Gadulah i Aaniel mu podestlali záda a Elmira mu dala k ústům odvar z vratiče. „Budeš zvracet sám, nebo máme pomáhat?“ zeptala se. Nešlo mu to a tak pomohla dlouhá pera z bažanta. „Tak, a teď číšku olivového oleje, vypít!“ Nahřáté polštářky plněné heřmánkem a pohankovými slupkami zabandážovali za vzájemné pomoci na Mariovo břicho, obtočili mu namočenými octovými pásy zápěstí i kotníky, zatímco velekněz provedl přímluvu k bohům a obkropil lůžko posvátnou vodou. Mladíček Aaniel přinesl vyčištěnou nádobu po zvratcích a postavil jí k nohám lůžka.

„Teď musíš ležet na pravém boku, konzule, nehýbat se a překonávat žízeň, dokážeš to?“ Pohnul hlavou, že rozumí, ale zrak měl zastřený.

Elmira vyzvala velekněze Strabinga k opuštění místnosti. „Otče,“ řekla co nejtišeji, „mohl bys dohlédnout na vestálky, aby se dobře vystřídaly, ke dvěma starším přidej jednu z mladších, moc děkuji!“

„Budeš tady do rána, že? Pochopil jsem, že je konzul ve velmi vážném stavu, proto ten doktor rychle odešel, přežije to Gaius Marius?“

„Chci věřit, že ano, záleží na jeho duši! Kdyby si k tomu ovaru dal alespoň hořčici a víno ředil, já se domnívám, že jeho návyky souvisí více z duší než tělem.“

„Ano, slyším ozvěnu studia Aristotela a Hipokrata, hodně jsi toho načetla, nezbývá než doufat. Já ti věřím! Řekni Gadulah, ať je statečná a nepláče před pacientem. Zařídím a dohlédnu na tvé panny.“ Strabingus odešel a obě ženy bděly až do rána.

Sténání utichlo a pacient dokonce nad ránem usnul. Před rozbřeskem, když Elmira konzula umývala v Juturnině vodě, zeptal se, zda už může pít. „Je mi líto, konzule, dokud se nevymočíš do nádoby zde a já neuslyším kouzelné zachrastění.“

Konzul Marius si olízl rozpraskané rty a díval se nevraživě, měl pocit, že když je nebezpečí pryč a on se nesmí napít ve vlastním domě, měla by ho tahle bledule přestat sekýrovat. Z rohu místnosti na ni hleděly oči Gadulah, úzké z vyčerpání a nevyspání. Uplynula další hodina a pán domu konečně udělal to, nač Elmira čekala. Dno nádoby pěkně zachrastilo pískem ze žlučovodu a Elmira se lehce usmívala, když výměšek předávala Aanielovi.

„Teď musíš, konzule, odpočívat, nic nezdvíhat a zásadně nejíst. V poledne můžeš pít pouze vodu, kterou jsem donesla, ale vlažnou. Musíš celý den polehávat a já se přijdu večer přesvědčit, že jsi vše dělal správně. Bude na tebe dohlížet Gadulah a Aaniel. Teprve pak ti dovolím sníst nemastnou a nesladkou ovesnou kaši. Nashledanou, konzule!“ Usmála se, chtěla přesvědčit prvního občana Říma, že bude vše v pořádku, a prošla do triklinia. Ať si myslel, co chtěl, v pořádku nebylo nic, ani ten neuklizený a politý stůl, netečná manželka, vyděšená Gadulah, chichotající se služka a otrok v kuchyni i právě přicházející doktor Afrenobius, který hned tajemně řekl paní domu, že věštba dopadla špatně.

Před dveřmi domu seděl na bobku Aaniel, mokré oči a sekal hůlkou na psy do písku předdveří. „Řekni mi, kdo tady včera s pánem byl, že se tak zřídil?“

„Hned, jak odešla Gadulah, přišli nějací vysloužilci, potom mlynář a pomocník, kurýr přinesl z přístavu list, prý zprávy z Atén. Musel jsem jít ven a potom mne pán zavolal a já nosil víno a maso a...“

„Děkuji, o našem rozhovoru nikomu nepovím, je mi konzula Maria líto, že tak trpí. Až si vzpomeneš na nějaká jména těch, co u vás skládali dopolední hold, pošeptej mi to, někde beze svědků, ano?“ Aaniel přikývl a seděl dál, nic neobvyklého, někteří otroci bývali ke dveřím přivázáni, mezi jejich povinnosti patřilo hlídat a odhánět všechny a vše, co nepatřilo k domácnosti.

Když se Elmira vrátila do Domu vestálek, byly již mladší dívky v chrámu a ty, co sloužily v noci, spaly. Pouze služka starající se o prádlo si stěžovala, že nechaly své ucourané stoly rozházené po postelích a u snídaně zase dělaly rošťárny nad jídlem. To jim mohu odpustit, pomyslela si Elmira, ale umínila si, že jim vyhubuje již z pozice své funkce, aby to příště nedopadlo hůř. Ať jsou to kohokoliv dcery, pořádek musí být! Nešel jí do hlavy ten strašný záchvat konzula Maria, musel jej někdo pěkně rozčílit a o to víc pak pil. Chodívala k němu tak jedenkrát týdně již celý rok, přikládala ruce a dávala dietní rady, copak mu na životě vůbec nezáleží? Má přece vše, majetek, postavení, úctu svých vysloužilců a převážné většiny senátorů. A kdo byla ta žena v zrcadle vody v jejich domě? Podivné! Bylo to poprvé v jejím životě, kdy měla takové zjevení, o to více byla znepokojena. Proč byl jejich mladý otrok tak vyděšený, když se začala vyptávat? Cítila se unavená a spát může až odpoledne, protože bude s dívkami sloužit do rána.

Vstoupila do zadní části zastřešené a obehnané zdí, aby ze sebe smyla všechno rozčilení i prach Říma. Via Sacra byla špinavá, prašná i zdroj nákaz. Dbát o hygienu bylo denní nutností, nebývala nemocná a dívky též ne, protože nikdo jiný sloužit Vestině krbu nemohl. Ve třech bazénech napuštěných vodou z Juturniny studny byla voda studená a vlažná a ještě jeden malý bazének ukrytý pod podlahou domu sloužil k rituální očistě. Byla otužilá, s chladivou vodou si rozuměla, vždyť v její domovině ani jinou nemívali, ponořila se a ošlehávala větvičkami rozmarýnu a meduňky, odešel strach i lítost nad svou vlastní nedostatečností. Co se stane, až její otec zemře a bude zvolen nový Pontifex Maximus? Strabingus byl solí v očích všem patricijům, vždyť on byl jen vysloužilec a syn farmáře. Nad poledním jídlem z prosa a vodnice si umínila, že na takové myšlenky bude času dost, až se osud naplní.

Po poledni přišel otrok Aanius a přinesl medové koláčky od paní Julie, prý za to skvělé léčení. Viděl, že je Elmira v předsálí sama a tak napůl vystrašeně a tajemně řekl: „Víš, ctěná Vesto, na něco jsem si vzpomněl. Když přinesl kurýr tu depeši, za pár minut se můj pán hrozně rozčílil a řval vzteky. Nebylo to z vína, ještě ho všichni vypili málo, ale křičel: ‚...ten zkurvysyn, hraje si na vládce a mě by nejraděj vykopnul ze senátu!‘ Netušil jsem, koho tím myslel, ale vzápětí se v nosítkách nechala odnést paní Julie k Caesarům, stejně tam byla poslední dobou moc často. Dva vojáci odešli, jednoho znám, chodí lichotit Gadulah, byl to setník Quintus Appia Vero. Pak pili všichni, kteří u něj seděli na stibadiu, a nakonec dostal záchvat a vyhnal je všechny. Víc nevím.“

„Děkuji ti, doufám, že umíš mlčet, vždycky můžeš říct, žes hlídal dveře nebo něco umýval v zahradě, ne?“ Zamrkal a odešel. Během krátké doby klepadlo u dveří oznámilo dalšího příchozího, byl to Malik a přinesl čerstvou zeleninu. Zvláštní, pomyslela si, poslední dobou změnily jeho oči barvu a čistotu.

„Děkuji Caesarově rodině,“ řekla Elmira a ohnula se pro koš. Uviděla krev na Malikově noze, která mu tekla přes sandál. „Podívám se ti na to a ošetřím tě.“ Malik se trochu ošíval, ale pak se snažil botu sundat. Zasyčel bolestí. Přes podrážku trčel hřebík, asi z vozu trhovce, Via Sacra nikdy nebyla příliš uklizená. Elmira hřebík vytáhla kleštičkami na nehty a podivila se, že má Malik na chodidle jakési černé čáry, nebyly to však čáry, leč písmeno M. Vyčistila ránu ořechovým odvarem a přiložila náplast z řebříčkové masti. „Odkdy tohle máš na chodidle,“ zeptala se.

Trochu zrudl: „Odmalička prý, to mi řekla Gadulah, písmeno mi vytetovala moje matka.“

„Kde je tvoje matka teď?“

„Umřela, ještě když jsem byl batole, vůbec si na ni nevzpomínám.“

„A Gadulah o tvé matce něco ví, znala ji?“

„Určitě ano, jak by jinak mohla mluvit o té značce?“ Když jsem se jí vyptával, řekla jen, že byla hodná a milá, ale víc mi nechtěla prozradit, prý je to tak pro mne lepší.“

„Dobře, Maliku, nebudu tě přivádět do rozpaků, ještě jednou děkuji, ať vše zvládneš ke spokojenosti hostů.“

Velekněžka Elmira zkontrolovala chod domu a přikázala dívkám, aby provedly očistu a přípravu na večerní službu, služkám pak dala přísný zákaz jejího vyrušování – vždyť nespala celou předchozí noc a kdoví, jaká bude služba v noci. Lehla si na jednoduchou postel na vysokých nohách a přikryla se vlněnou houní. Spánek přišel ihned. Spala neklidně, čím dál více povinností v posledních dnech ji tížilo, ještě více otázky, které si kladla. Zdál se jí sen, ve kterém přišla znovu ona žena z hladiny bazénku v atriu Mariů. Její tmavé a hluboké oči se do ní zavrtávaly, cítila její bolest i smutek.

„Dávej na Malika pozor, jako jsem to až dosud dělala já, až bude dospělý, už nebudu smět.“ „Jsi jeho matka?“ ptala se ve snu Elmira. „A kdo je jeho otec? Ten mu nemůže pomáhat?“

„Vše, co nevíš, ti mohou říci živí, pokud budou stateční. Nedovol, aby mu ubližovali, jako to dělali doteď! Můžeš to zařídit, máš přece moc!“ Potom obraz zmizel a Elmira se probudila.

Začínalo se šeřit a většina římských rodin večeřela. Zde se musela ona i vestálky přizpůsobit jinému režimu jídla, aby se dobře střídaly ve službě. Nebylo zvykem u ostatních občanů, aby obědvali více než paštikou namazaný chléb, dokonce bylo zakázáno prodávat v krčmách vařené maso. Zákaz se ale příliš nedodržoval. Honosné večerní jídlo se dodržovalo u těch bohatých, ale chudí se živili, jak šel den a jak štědří byli jejich patroni. Večeře u Mariů byla pro něj dnes skrovná, ne tak pro hosty, za stolem seděl konzul a jeho veteráni, kteří mu v boji byli nejodanější, mezi nimi i setník Quintus Appia Vero. Otrok Aanius napínal uši, seč mohl, přinesl jídlo, dolil stříbrné poháry, ale neslyšel víc než slovo ‚sňatek‘ a ‚musíš ji zkrotit‘. Domyslel si, že se jedná o Gadulah, pán měl svůj plán a nehodlal z něj ustoupit.

„Raději mi nic neříkejte,“ prohlásil konzul Marius, když se dozvěděl o senátorech dříve mu nakloněných, kteří najednou mleli o nutnosti posílení vážnosti senátu, nebo jak k nelibosti horní vrstvy vykřikují všichni otrhanci Říma, že někdo ukládá o jeho život. A také ho štvalo, že jeho manželka Julie je dnes opět u Caesarů. Zase se šlechtila celý den, jako by bylo představení v cirku. Od svých zvědů věděl, že senátoři zasedají, a tak poslal po jednom z vysloužilců list konzulovi Cinnovi, prétoru Carreniovi a cenzoru Marcusi Antiu Cepovi, aby přijali pozvání k prodloužené večeři a vzali s sebou úřední pergamen, též nachystanou propouštěcí listinu pro Gadulah. Všichni tři se jen vlídně pousmáli a kurýrovi sdělili, že určitě přijdou ještě v prvé hodině noční (17h.), věděli, že Marius moc rád a dobře jí, bylo se na co těšit.

Jakmile nastal soumrak, byla Curie uzavřena a senátoři se rozcházeli ke svým nosičům s liktory, ti nejmladší a bez funkcí museli domů pěšky doprovázeni otroky. Všude bylo ještě spoustu čumilů, kteří neměli co na práci, protože je svými příděly obilí a oleje živila státní pokladna Říma. Mezi prvními se nasoukal do svých nosítek konzul Cornelius Cinna a před jeho nosiči se seřadilo dvanáct liktorů se svazky prutů a vetknutou sekerou, za nimi jeho klienti. Za ním pak se svými dvěma liktory prétor Vibius Carrenius a jako poslední se vykulil cenzor Marcus Antius Cepa, jehož přídomek jej vystihoval naprosto přesně, byl totiž kulatý jako velká cibule. Tím, že se mohl přiřadit k honosnému průvodu za konzulem, jej trochu hřálo, neboť jeho funkce byla jen velmi čestná, na liktory neměl ze zákona nárok. Tušil dobře, že kdyby šel do Mariovy vily sám, sklízel by mnoho urážlivých výkřiků od obchodníků Říma, vždyť byl schopen sepsat do jejich majetku i prašivou kočku, jen aby mohl vyměřit vyšší daň. Tušil, proč všichni tři míří na Aventin k Mariovi, jen jej užíralo, jak málo si občané váží jeho úřadu. Bez peněz poplatníků a jeho piplavé práce by dostali každý měsíc možná jednu smradlavou vysušenou tresku. Přitom nebyl počítán k nejvyšší honoraci města. V senátu dřepěl v zadních řadách a o jeho názor nikdo nestál, dokud byly peníze v pokladně.

Konečně jim uctivě otevřel mladý otrok Aaniel a všichni vešli do atria villy. A zase vrhal obdivné pohledy do výklenků s bustami předků konzula Maria pouze cenzor. Tohle doma neměli, alespoň ne v pozlacených vitrinách, ani půlsloupy kolem vestibulu s girlandami květin a akantovým listovím vytesaných z mramoru. Zato konzul Cinna si vybavení nevšímal, dobře to tady znal, závidět opravdu nemusel, a z provinčního města přišlý Carrenius to považoval za zbytečnou okázalost.

Přišla je přivítat paní Julia, kývla na Gadulah, ať nosí do triclinia vše, co s dalšími služebnými uvařily, a omluvila chotě, že je nevítá on, leží, a musí pro něj do ložnice. Ani nedořekla a po schodech prvého patra scházel konzul Marius, šedivý ve tváři s nuceným úsměvem, dobře svou ženu slyšel a cítil se ponížen před hosty. On, mlátička všech barbarů, skalnatý útes svalstva, před nímž se všichni nepřátelé třásli. Poručil manželce, aby pohostila v zadní jídelně pro služebnictvo i liktory a nosiče, a sám si sedl vedle Cinny.

„Tak jak se vede, starý brachu?“ zahlaholil, „jak to šlo v Curii?“ Hosté se po sobě podívali a trochu znejistěli. Nikdo nechtěl mluvit před tím druhým – a už vůbec ne o návrzích předsedy senátu na nového konzula, ani o tom že nejvíce návrhů přicházelo z řad patriciů, nobility, která – ač měla být zastupována Cinnou – se cítila jeho přátelstvím s Mariem zrazena. Přidal se k plebejům a zradil Sullu, sotva ten odvedl legie proti Mithridatovi.

„Přinesli jste propouštěcí listinu pro mou služku Gadulah?“ Přikývli a lépe se rozvalili na lehátkách, jakmile Marius listinu podepsal. „Bylo schváleno pro tuto ženu i udělení římského občanství, aby se mohla provdat za mého vysloužilce Quinta Appia Vera?“ Kývali jak žíznivé muly, protože paní Julia právě přinesla rožněné skopové a Gadulah vařenou zeleninu, fazolky, vodnici a oranžově svítící mrkvičky posypané koprem. Pán domu dostal talířek nemaštěné kaše z cizrny a pohár převařené vody. Aanius přinesl kylix na míchání vína, stříbrné poháry a červené víno z Capuy, nová služebná Dimitria přinesla obří džbán pitné vody. Jakmile se paní domu vzdálila, mrkl Marius na Aania a ten rychle vylil vodu z jeho poháru a nalil víno. Pána znal a nebylo radno mu odporovat, teď musel běžet rychle na Via Sacra ke krčmáři Votubriovi, kde se při nejlevnějším víně a připáleném mase shromažďovali umělci, a přivést dvě tanečnice, hlavně však pištce z Kylikie, který hrál jako sám Faun, takže lidem tekly slzy nebo nohy samy tančily. Jakmile paní domu uslyšela píšťalu, proplula z portiku do ženské části domu, vzala si přes ramena plášť, požádala nosiče o službu a poněkud ovíněnému Mariovi oznámila, že jde k Caesarům. Měla vztek a chuť říct mu, co si myslí o jeho léčbě a při tom si všimla úplně otevřených zaslintaných úst cenzora, který jako kobra sledoval vlnící se těla tanečnic Kyry a Foteiny, a zasmála se. Prétor měl mentorsky stažené koutky rtů a skelný pohled, konzulové na sebe mrkali, oba totiž dívky dobře znali a bavili se pohoršeností domácí paní.

Přesně tohle Marius potřeboval, a jakmile Julie odešla, zaburácel: „Tak a jdeme na to, dokud jste schopni se podepsat!“ Sám by za nic nepřiznal, že se za celou kariéru nenaučil dobře psát. Potom v malé jizbě za pánovou ložnicí, kde byl nachystán psací stolek a vše potřebné, požádal Marius Cinnu, aby mu podle diktátu sepsal poslední vůli. „Co blázníš?“ Řekl Cinna a prétor i cenzor trochu vystřízlivěli.

„Jsem realista, co myslíte, že se stane, až se vrátí Sulla? Mám velmi důvěrné zprávy o tom, kolik senátorů změnilo stranu – a vy víte proč. Jen mi slibte, že dokud neumřu, nedozví se moje žena nic z toho, co teď spolu ujednáme!“

Cinna uchopil stilus a smutně řekl: „To ti všichni slibujeme, ale proč se vzdáváš, dalo nám tolik práce, než jsme to Sullovo svinstvo uklidili.“ Co na tom, že měli na mysli řady hlav sťatých senátorů, jezdců a úředníků, které lemovaly cestu ke chrámu Jova Vítězného, a také plovoucí těla přisluhovačů Sully v Tiberu shozených z Tarpejské skály. A potom konzul napsal a prétor s cenzorem stvrdili, že majetek odkazuje manželce a svému synovi Mariovi a také že Gadulah nevyjde zkrátka. Z osobního držení půdy dostane 30 jiter půdy a její budoucí manžel Q.Appius Vero dostane totéž množství půdy, protože mu dle zákona jako vysloužilci náleží, ne z majetku Maria, ale půdního fondu v provincii Bononia. A samozřejmě dostane nyní již jako občanka Říma peníze na věno. Bylo to nezvykle štědré, ale kromě lehce vytaženého obočí Carrenia a zmateného výrazu cenzora Marcuse Antii nehnul konzul Cinna ani vráskou kolem očí. Všichni tři měli jedno společné, totiž bez tvrdé ruky Maria a jeho přízně lidu i vojáků by neměli svůj úřad. Cenzor Antia se mohl zalknout závistí, když viděl, jak Marius sáhl do váčku a vyplatil dívky hrstí assů – a to si na ně ani nesáhl, jak by to určitě udělal on sám.

Když někdy večer utekl manželce do lupanaru za Svatou cestou, musel mu prostitutku pán nevěstince povinně přidělit. Pochopitelně starší a škaredou. A přitom jeho peníze byly stejně dobré jako těch ostatních. Ihned si pomyslel, že je pravý čas onemocnět nějakou delší chorobou, protože Marius měl pravdu, je už skoro po něm a bude se volit konzul nový. Potom bude dost času na uzdravení a složení oslavného projevu tomu novému.

Marius věnoval pištci úplně bílou a jemnou tuniku, kterou nikdy nenosil, protože jeho manželka neodhadla velikost, byl to dar nedar. Všichni hosté věděli, že je čas odejít, protože liktoři a osobní strážci halasili ze zadní jídelny náležitě posilněni, a též se vrátila paní Julia. Neušlo jí, že si její muž pozval do knihovny Gadulah, a tak přikázala Dimitrii, aby poslouchala za dveřmi a nenechala se chytit. „Ty, Aanie, ukliď to svinstvo ze země, ale stolu si nevšímej, ať mají naši penáti v noci co jíst!“

„Tady máš svou listinu, chceš-li, můžeš odejít ihned, i když bude třeba ještě mnohé zařídit ohledně tvé svatby, když nemáš rodiče, vše potřebné zařídí tvůj snoubenec Quintus. I on bude muset dostat od konzula propustný list z armády, ale klidně tu zůstaň ještě měsíc nebo dva, než se zařídíte,“ řekl namáhavě konzul Marius.

„Děkuji, pane, ale paní Julia nebude ráda, když tu zůstanu, však víte proč!“

Mariovi se rozhořel v očích zlý pohled. „Nebuď drzá, choval jsem se jako každý Říman ve svém domě ke své otrokyni, proti tomu žádná manželka nic nemůže mít, ne?“

„Vždyť jsem netušila, co se děje, když ze mne šla krev, přece jsem byla ještě dítě, když jste mne válel na svém klíně, jak to, že jí to bylo jedno? Musela to vědět, když poručila Malmaz, aby mne umyla.“

Marius zrudl jako vlající prapor nad Kapitolem, který poslední roky téměř nepřetržitě oznamoval, že Řím je ve válce. A tato neomalenost v něm zažehla nezvladatelný vztek, kdyby jí teď zabil, nikdo by jej nezažaloval, dle trestního práva byla pouze věcí.

„Nikdo mi nebude připomínat tu ženu, rozumíš? Mohl bych tento papyrus roztrhat na malé kousky a vše by bylo jako při starém, ale to přece nechceš, že?“

Gadulah se sklopenýma očima kousala ret a v hlavě jí vířila zoufalá, myšlenka – U Jova, co jsem to zas řekla? Uvědomovala si, jak předčasně se radovala opilá vítězstvím na Martově poli a jak velkou pravdu měla Elmira. Jedině konzul, je cestou ke svobodě. Musím ze sebe udělat opici, řekla si, klekla u jeho nohou a políbila mu nohu: „Odpusť mi to, pane, nic od tebe nežádám!“

Zachvěl se, nevěděl, zda její pokorou, nebo spíše nad svou „božskou“mocí, a po velmi dlouhé sexuální odmlce překvapeně sledoval, jak z oblasti kostrče vystupuje mrazivé brnění až k jeho mužství a to trčí připravené k milostnému boji. Jako správný Říman, který chce dostát své pudicitě, zavelel: „Vykuř mi ho!“ Dívala se mokrýma očima na pyj i šourek muže starého téměř sedmdesát let a zalykala se hněvem i odporem, ani jeho slova, že je to naposledy, jí nijak nepomáhala při provádění. Pak utřela ústa do tuniky a usadila jej na taburet, vzala z psacího stojanu listinu s třemi pečetěmi a Marius kývl, ať k němu jde.

Ztlumil hlas, jak jen bručoun dokáže. „Neboj se, zabezpečil jsem tě víc, než by mi manželka kdy schválila, moje závěť je již nyní v archivu dobře uložena.“

„A Malik?“

„Nechtěj mě znovu rozzuřit! Ale něco mu vydej za mě. Sáhl mezi svitky papyrů a podal jí malý balíček omotaný hedvábím. „Je to po jeho matce!“

„Ale... Malik...“ koktala Gadulah. Dal jí ruku přes ústa a vystrčil ji hrubě ze dveří knihovny. Dimitria dostala ránu do hlavy, ani necekla, když ji Gadulah ještě kopla do holeně. Potom Marius odešel do své ložnice a rozvalil se blaženě na postel. Paní Julia za ním poslala džbán vody a misku s ovocem. Díval se na frivolní fresku na zdi a usnul kamenným spánkem. Netrvalo dlouho a do domu konzula přišla Elmira.

Paní Julia ji sice vítala, ale měla oči sochy, na obličeji zbytky pleťové masky. „Přišla ses podívat na pacienta? Ale on spí jako špalek, nic na něm neuvidíš,“ řekla posměšně a pomyslela si, že návštěv dnes už bylo dost.

Elmira přesto vešla do konzulovy ložnice, a když se nad ním naklonila, ucítila pach vína. Je nenapravitelný, řekla si a pomalu sešla po schodech do vestibulu, kde z vitrin předků této rodiny převládaly jen voskové busty rodu Caesarů a jakýsi šklebící se stařec, asi otec Maria, sedřený samnitský zemědělec s hrubými rysy, stejnými jako měl konzul řečený homo novus. Byl to čestný přídomek pro vojevůdce neurozeného, ale velmi statečného, který pro Řím vybojoval mnoho vítězných bitev. To, že se před mnoha lety přiženil do starobylého patricijského rodu, jeho prestiž v senátu jen posílilo. Ne nadarmo se nechal zvolit již posedmé konzulem. Elmira sice jeho triumfální pochod Římem nezažila, ale ráda by si o něm přečetla, k dokumentům vojenských bitev však neměla dosud přístup. Uvědomila si, jak velká je venku tma, když pohlédla ke stropu atria. Zahlédla hvězdu a otřásla se, venku bylo opravdu chladno a v domě o nic lépe.

Paní domu seděla na trojnožce a služka Dimitria jí rozčesávala vlasy, přitom Julia občas sykla. Tahle služka byla nemotorná a rozhodně neuměla všechny večerní úkony jako Gadulah, která podle zvuků nádobí zřejmě pracovala v kuchyni. Julia se nemohla dočkat, až ta drzá osoba z domu odejde a ona již nebude muset snášet její pohledy. Ale zrovna v této době nebyli noví otroci k mání, určitě je přivede na trh Sulla, až se vrátí znovu do Říma. A on se vrátí! Věděla o všem, co se v domě dělo, i o depeši, která Maria tak rozčílila. Zatím Sulla vyplenil Delfy i Olympii a další místa drahá Řekům a směřuje na Athény. Toho nezastaví nic! Co bude s tímto domem a se mnou, pomyslela si, když k ní přikročila Elmira. Položila na stůl splátěný sáček s čistícím čajem.

„Paní Julie, mohla bys dohlédnout, aby celý zítřejší den pil konzul tento čaj?“

Julia přikývla, poděkovala a zabrblala: „Stejně se neléčí, jak ho přinutím?“

„Tak mu řekněte, že šalvěj léčí i kocovinu, a určitě to vypije!“

Elmira uviděla záblesk nevole a v duchu zaklela, u Jova, co jsem to zas řekla? Není to moje věc! „ Musím vystřídat jednu vestálku, a tak půjdu, kdyby se konzulovi přitížilo...“

„Ano,“ řekla úsečně Julia, „já vím co dělat, máme přece rodinného lékaře, ne?“

Moc vám nepomohl, mínila v duchu Elmira, když procházela vchodovými dveřmi. Aanius za ní zavřel dveře na vnitřní břevno. Nemají ani tolik slušnosti, aby ji někdo z toho kopce doprovodil s lampou! To, že je tato vestálka v domácnosti Julie pouze trpěná, se nedalo přehlédnout.

Elmira šla pomalu z kopce a zaposlouchala se do hluku velkoměsta, potkala jen městskou stráž, muži ji pozdravili, aniž si ji prohlédli, a dále už scházela úzkým schodištěm vedoucím kolem domů a zahrad římských plebejů až k písčité pěšině ke chrámu Castora a Poluxe. Byla smutná a cítila se stísněně, protože události posledních tří let byly více než truchlivé. Řádění generála Sully a jeho proskribce, útěk Maria do Afriky a také jeho návrat zpět, jakmile Sulla odtáhl na vojenská pole s Mithridatem, a opět vraždění, mučení a hladovění Říma, než Marius znovu převzal vládu nad Věčným městem. Jist životem si nebyl nikdo, jen vestálských panen se nikdo neopovážil dotknout, ale jak dlouho bude trvat, než se zdejší muži ztotožní se smýšlením mladého Caesara?

Ten bledý a šlachovitý mladík jí naháněl strach, měl kolem koutků úst jakousi zvláštní pohrdlivou linku pokaždé, když se mu něco nelíbilo. Stýkal se se skupinkou mladých mužů, jako byli Cicero a Cethegus, ale i s Catilinou, tím rváčem a pokušitelem k nezákonným věcem. Caesar ještě nesvlékl svou chlapeckou togu virilis, leč zanedlouho bude dle zákona mužem – a pak teprve ukáže, co je zač. Co jiného byl jeho nestoudně milostný návrh, než zkouškou na roky příští? Elmira prošla posvátnou zahradou panen a vešla do Domu vestálek. Byl tu klid. Vešla do studovny, kde dívky sepisovaly nový přímluvný hymnus na bohyni Vestu a smály se některým krkolomným veršům.

„Půjde se mnou Tulia,“ řekla Elmira a ukázala na tu nejvíce rozpustilou dívku. „Musíme vystřídat dvě nejmladší, které by do rána nevydržely.“ Tulia ohrnula ret a šla naplnit věčnou lampu olejem. Cestou k Vestinu chrámu se Elmira odvážila vzít jí kolem ramen, což dívka nesnášela, a zeptala se jí: „Proč stále provokuješ ostatní děvčata a nedbáš na vážnost našeho poslání?“

„Protože jsou jako mrtvoly!“odsekla.“

„Cožpak ti nestačí výhody, které vestálky mají?“

„Vím jen, že mně sem otec strčil, a neptal se, zda chci být pannou až do třiceti.“

„Ano, pamatuji si, když jsem přišla – tos byla jen šestiletá dívenka – jak minulá Maxima Vestalis Calpurnia mluvila s otcem o tvé rozpustilosti a tvrdohlavosti, která by nevedla k dobrým koncům. Doufal v tvou převýchovu. Těžko by o tebe projevil zájem některý s patricijských synů, víš přece, že římská manželka musí být nejen ctnostná, též i poslušná, pracovitá a spořivá. Pokud není, podléhá zákonu pater familias a může být zbičována nebo i zabita pro neposlušnost. Ty nyní právu otce nepodléháš, jsi svobodná, a dokonce můžeš sedět na vyhrazeném místě v cirku, kam bys jako obyčejná dcera nesměla. Uvědomuješ si to?“

Tulia přikývla a nasadila nehnutý obličej. Potom, když odříkávaly kolem planoucího ohně nově složenou přímluvu k bohyni Vestě, se neznatelně usmívala, když zvenčí pronikal skřek mrouskajících se koček. Je to šaškárna, myslela si, venku je život – a já tu budu jako ve skřipci ještě šestnáct let!

Také Elmira přemítala nad podivným chováním konzulovy manželky Julie. Vždyť to byla právě ona, která jí pozvala před rokem do jejich domu, prý rozumí lépe bylinám než ten Řek a může konzulovi pomáhat v jeho nemoci. Je v tom přátelství se služkou Gadulah? O tom se u urozených nikdy nemluví!

Zatímco kněžky opatrovaly oheň, tedy srdce Říma, rozhodl se cenzor Marcus Antius Cepa, že nezůstane doma u manželky Valerie, kterou zastihl u stolu plného sladkostí a mátového čaje přeslazeného medem. Byl to obvyklý obrázek jejich večerní domácnosti, ani dnes mu nevěnovala žádnou oslavnou řeč, že se vrátil domů, zatímco on měl před očima ta dvě nahá bříška dvou tanečnic a mrazilo jej u kostrče, kdykoliv se mu ve vzpomínce zavlnily svůdně jejich boky. Co naplat, vyrazí si do společnosti, vždyť dnes již svou práci udělal a na plození dětí s touto těstovitou matrónou neměl nejmenší pomyšlení. Z jejich domu na západní části Aventinu se lehce prosmykl se svými dvěma otroky do Suburské čtvrti. Krčmář Navysus jej dobře znal jako váženého a stálého zákazníka. Přitočil se blíže a úlisně mu řekl: „Mohu vám nabídnout skvělé králičí klobásky a dobré červené, pane? Nebo raději „zákusečky“? mrkl na cenzora, protože „zákusečky“ byly hezké prostitutky. „Dnes tu mám něco mimořádného, možná není nejčerstvější, zato šmrncovnější.“

„Dobrá,“ řekl blahosklonně cenzor, „přines nám sladké sicilské a nerušit!“ Vešel do místnůstky s nadpisem Hermioné, kde ho přivítala asi dvacetiletá dáma ve škrabošce na očích. Sundala modrý pláštík, povinný pro lehké ženy, a z její průhledné tuniky vyšívané zlatem uviděl vše, co si přál. Otrok přinesl dezertní víno a postavil je na stolek u dveří. Cenzor si stoupl tak, aby ji slouha neviděl. „Něco mi říká, že nejsi tak obyčejná šlapka, jak ses na začátku tvářila, také mi vadí, že máš tu škrabošku, můžeš si ten krám sundat, Hermioné?“

„Zajímáš se o mé oči, nebo něco jiného?“ otázala se žena a jala se cenzora svlékat z tuniky. Nelíbilo se mu to, nechtěl ukazovat své vystouplé břicho a faldy po celém těle, cítil se poníženě. „Nestyď se, pane, mně se líbíš!“ Potom začala provozovat své řemeslo, že tlouštík mohl vypustit duši. Sama vzdychala a mňoukala jako kočka a to jej ještě více vzrušilo. Stal se prádlem na kameni u Tiberu, až musel zavelet, aby přestala.

„Řekni mi, Hermioné, to není tvé jméno a ty určitě nejsi prostitutka, nikdy jsem tě zde nenašel, uhodl jsem? Byl jsem tady již mnohokrát, ale žádná ženská to takto neprožívala, udělaly rychle své a já odešel o nějaký ass lehčí.“

Políbila ho na ústa, což nikdy nezažil. „Kdy zase přijdeš, Cibuláčku, smím ti tak říkat?“ Zalapal po dechu, věděla, kdo je. Rychle se k němu vrátil nápad, že se hodí marod, aby unikl na čas úřadu. Jak to zařídit?

Usmála se. „Neváhej, jsem tu poprvé a zcela utajeně, takže se musíme dopředu domluvit, jinak mne neuvidíš.“

„Mohu ti poslat vzkaz?“

„Ano, ten slouha, Fernxum, jenž přinesl víno, mi jej donese, je dobře zaplacen.“ Oblékla ho s potěšením a vzorně nařasila tógu.

„Co jsem dlužen?“zeptal se cenzor. „Padesát assů?! Oh, to je cena, vyšší než Kapitolský chrám!“

„Nebuď škrt, Cibuláčku, to je cena za naprostou diskrétnost krčmáře i slouhy, já z toho nemám nic, nejsem tu pro peníze.“

„Pro co tedy?“

„Pro potěšení, které si může v tomto městě dovolit jen šlapka nebo otrokyně! Ale příště mi přines něco na ozdobu těla a radost srdce, ano?“

Cenzor přikývl a ještě jednou ji objal. Neubránil se dojetí a chtěl jí políbit na krk. Vzadu, pod končící vlasatou částí paruky, objevil vystouplé hnědavé znaménko. Trochu ucouvla a on si pomyslel, že přesně tohle potřeboval vidět. Když zavolal své otroky, aby šli domů, nemohli si nevšimnout, jak cenzorovi hoří kůže na obličeji a jak mu svítí oči. Šourali se za ním a prohodili navzájem: „Je úplně mimo. Jen aby nedostal cestou infarkt, to bychom to od paní schytali důtkami.“

Konzul Marius nemohl usnout. Nebylo mu dobře, bolel ho žaludek a trápilo svědomí. To mu přehrávalo donekonečna scény z jeho vesnice, když byl ještě dítě, vzpomínal na udřeného otce i matku, na své sestry, které brzy po narození umřely, ač nikdo nevěděl proč, na vojenská tažení s nekončícími přesuny bez jídla a mnohdy bez vody. Všechno vydržel, byl zvyklý takovým podmínkám z otcovského domu. Tohle bylo něco jiného, co jej jitřilo, emoce, kterým nikdy nepodléhal, snad jednou...? Umiňoval si, že ráno pošle Julii do etruské čtvrti pro kreslíře a sochaře, aby konečně vyrobil něco jemu podobnějšího než všechny ty busty z mramoru a pitomě bezduchá socha před Kapitolem.

Když po dlouhém přehazování a popíjení meduňkového výluhu usnul, zdál se mu sen. Přišla tmavá žena s copánkovým účesem a nehnutě se mu dívala do očí. Pohled to byl zraňující, bolestný a neproniknutelný. Natáhl k ní ruce a řekl: „Já tě přece znám, nepřestal jsem tě milovat, pojď, ať tě obejmu,“ a snažil se k ní přiblížit více, ale divná věc, ta postava se jakoby bez pohybu o krok vzdálila a jemu zůstaly ruce prázdné.

„Umřeš v bolestech jako pes, ani tvůj slavný pohřeb nikoho neobměkčí, až přijde čas tvé největší hanby!“

„Proč, proč jsi taková?“ sípal bez hlasu a snažil se ji zachytit znovu, opět bezvýsledně.

„Protože jsi nesplnil, cos sliboval, když jsem umírala, proklínám tě!“

Probudil se zpocený, s bušícím srdcem a vlhkými tvářemi. On, velký vojevůdce, má být zhanoben? Nemohl se utišit a chtělo se mu zvracet. Přísahal si, že nějak vše dá dodatečně do pořádku. Slovo nějak pro něj bylo však nerozluštitelné.

Malik II.

Můj otec musel být hromotluk, protože jsem rychle svého pána Gaia přerostl. Když jsme pořádali zápasy na malém travnatém plácku za naším domem, byli tu jeho kamarádi jako diváci, ale také jako spolubojovníci. Nestačilo, že mi před nimi říkal Alíku, ale musel jsem vyslechnout i to, že mou matku musel pojebat pořádný černoch, když je ze mě takový obr. O otci jsem se nic od rodiny Caesarů nedozvěděl, pouze od Gadulah, služebné v domácnosti Maria, že moje matka byla tmavé pleti, krásných očí a nádherných vlasů. Já mám vlasy kudrnaté jako černá ovce a moje kůže není ani tmavá, ani světlá. A oči? Neumím jejich barvu pojmenovat – hnědozelenozlatá? Když mne držel za paže mladý Quintus Cicero, sledoval mé oči, aby vyčetl můj protichvat, a pak mne znechuceně pustil a prohlásil: „Fuj! Máš oči jako had! Nevím, proč ti Caesar říká Alíku, měl by ti říkat Pythóne.“

Řekl, že se mnou bojovat nebude, a potom všichni odešli zlobit trhovkyně do Města. Styděl jsem se za sebe i za to, čím jsem. Prostyděl jsem se až do okamžiku, kdy mi samotná velekněžka Elmira ošetřovala nohu proraženou hřebíkem z Via Sacra. I když jsme se znali již nejméně čtyři roky, bylo mi trapně, že mi ta krásná bílá bytost ošetřuje moje zaprášené krvavé chodidlo s takovou laskavostí, a přitom vím, že se panenské kněžky nesmí dotýkat mužů nebo krve. Bylo jí jedno, zda nás někdo uvidí, tvářila se starostlivě a soustředěně. Vím dobře, že se nesmí dotýkat ani kovu, tedy těch kleštiček. Sice ještě nemám věk muže, dítě však nejsem, navíc jsem otrok. Litoval jsem, proč těch zranění nemám více, přál jsem si prodloužit ten okamžik a v tu chvíli jsem také pocítil, že nemám jenom duši, ale i srdce.

Trnulo. Ne bolestí, když tahala kleštičkami ten hřeb, ale jinak. Skoro tak, jako bych měl ten hřebík v srdci. Ta bolest začala, když jsem se dozvěděl, že můj pán už nebude chodit na hodiny galštiny, už prý umí dost a bude se učit rétorice a právu. Rád jsem s ním do učebny chodil, pokud si to přál, a dřepěl v koutě. Pozoroval jsem je. Totiž ji, Elmiru. Všiml jsem si úplně neznatelného pohybu jejích rtů, kdykoliv na mne zavolal Alíku. Nesouhlasila s tím, avšak mého pána nepokárala. Rozuměl jsem tomu, ani ona si nemohla dovolit vměšování do vztahu pán-otrok. Pochytil jsem dost z galštiny, ale na poslední hodině jsem nebyl, běžel jsem Gaiovi pro čistou tógu a sandály. Snažil se ovládat, ale něco se v té učebně stalo. Poznal jsem, že přemáhá zlost, a to bylo vždy, když nebylo po jeho.

Ještě téhož večera, spíše již uprostřed noci, mne Gaius probudil a řekl mi, že ode mne potřebuje pomoc. Šel jsem do jeho pokojíku ještě rozespalý, ale probudil jsem se ihned do plné bdělosti, jakmile mi řekl, abych tuniku i subligaculum sundal. On sám měl na sobě pouze subligaculum, a když si lehl na lůžko, hned jsem viděl jeho ztopořené mužství. Nebyl jsem nijak překvapen, od mala jsme si penisy ukazovali, až z toho ukazování povstaly, a pak jsme se tomu smáli. Tu noc však nešlo o stejnou hru.

Chvíli mne pozoroval zúženými víčky, pak zavřel oči a prohlásil: „Udělej s Ním něco, ale rychle, mne neposlouchá a já nemůžu spát!“

Bylo to jako dostat ostrým kamenem do hlavy, naše klučičí přátelství zjedovatělo. Když to nešlo rukou, musel jsem pod jeho nevybíravým tlakem zařídit vše ústy. Věděl jsem od ostatních otroků, že se přesně totéž děje i v jejich domácnostech, ale hloupě jsem se domníval, že pro Gaia Julia jsem o trošku víc než jen slouha. Ze spolykaného semena mi bylo špatně od žaludku a z ponížení zle na duši. Určitě by se mne Elmira štítila, kdyby se tohle tajemství dozvěděla.

Než jsem odešel z jeho pokojíku, řekl mi: „Za chvíli na to budu mít ženskou, až budu dospělý, ale to bude trvat ještě rok!“

Potom se tiše rozesmál a oči měl lesklé jako z dýmu opia a úplně černé. Dlouho jsem nemohl usnout, přemýšlel jsem nad tím, zda je taková budoucnost pro mne dobrá a zda nebude lépe se zabít. Teoreticky jsem mohl. To, čemu říkají Římané „řecká láska“ mne odpuzovalo a nikdy jsem nepochopil, jak mohou boháči takto mrzačit duše dětí. Jenže... nedělo se tak jen mezi šlechtici, ale i v příšerných fekáliemi smrdících uličkách Říma, mezi spodinou. Neměl jsem si komu stěžovat, i když jsem na tom fyzicky byl stejně jako můj pán. Také jsem cítil onen tlak. Já si však nemohl nikoho zavolat. Kdysi, jako chlapec, jsem si posteskl před starým Hagosem, že si připadám jako králík na hraní, a on se klokotavě smál, říkal, že tak je to na světě zařízené. Když jsem viděl jeho bezzubou grimasu, musel jsem se nakonec smát i já. Byl jsem hlupák, co se směje, a neví čemu. Už jsem zapomněl, který z filosofů tohle řekl.

Třas Říma

12. Januarius 86 př. n. l.

V první hodině ranní stála Elmira u Juturnina jezírka a promýšlela kompozici kresby uhlem na přenosném stojanu, potom vhodila poupě ibišku na hladinu posvátné vody, první a jediné po této zimě, tak bujně vypučené v rohu jídelny, kde stál keřík přes zákaz správce domu. Měla ráda toto zajímavé rozptýlené světlo, brzy odejde a s ním i pocit volnosti a možná i vzdoru. Kdo to jakživ slyšel, aby žena – Římanka, pěstovala tak nestoudnou zálibu? Chechtaly se tomu i žluny na piniích za jejími zády, občas proběhla zvědavá veverka, aby odvedla její pozornost. Pokroucené sosny přidávaly kresbě jezírka s pozadím Kapitolu bizarní tvary i smolnou vůni. Nevnímala vzrůstající hluk Města, kary, vozíky a povozy trhovců spěchaly, než nastane dle vyhlášky zákaz provozu. Nebyla s kresbou spokojená, měla pocit, že klid vody, hrdopyšnost staveb a pokroucené stromy nezdůrazňují tvář Říma, kterou chtěla zpodobnit, a ona se takto vyjadřovat chtěla. Kresba byla pouhá změť čar, za pár okamžiků věděla proč. To César! Pořád slyšela tu posměšnou větu: „Osud Říma není v rukou bohů, ale těch, co rozhodují!“ Zadívala se na rudý květ, rozvinul se ve svém skonu na vodě jako kaluž krve. Odtrhla kresbu a chtěla jí zmačkat, ale najednou měla neurčitý pocit, že není sama, jak to, že nic neslyšela? Ten pocit se změnil v jistotu, protože vnímala sálající teplo člověka. Varoval ji starý instinkt z domoviny, byl to určitě muž – i to se již v dětství naučila rozpoznávat. Strnula. Kdyby to byl násilník, zaútočil by. Najednou věděla, kdo to je, jen nechápala, proč se tak přikradl.

Dýchal zrychleně za jejími zády, byla v tom naléhavost, ale ona se neotočila, jen řekla tiše: „Nedotýkej se mne! Když začnu křičet, bude to tvůj konec, víš to?“

Stoupl si na její úroveň a ještě zrudlý ve tváři řekl zaškrceným hlasem: „Promiň, paní, nechtěl jsem rušit, byla jsi tak soustředěná a... nechtěl jsem se tě dotknout!“

„Nelži, Maliku! Nesnáším lež. Ty ses mne dotknout chtěl.“

Klekl si na kolena před ní a sklonil hlavu, nechápal, jak to mohla uhodnout, a již vůbec ne svou opovážlivost. „Potrestej mne, všechno snesu!“

Dívala se chvíli přísně, ale pak řekla: „Vstaň! Proč jsi doopravdy přišel?“

„Měl jsem ti vyřídit, paní, že máš okamžitě přijít do Regie za Pontifikem Maximem.“

„Proč neposlal svého mladého pontifika, ale tebe?“

Protože jenom já vím, kde jsi, když tě nemohou najít, a pak ještě tvůj otec. Jenže ten je zaneprázdněný nácvikem obětování býka s nováčky, ale říkal mi, ať rychle přijdeš, protože jej volá k sobě konzul Marius.“

„Ah, tak! Teď se stydím já, že si tady čmárám a zapomínám na své povinnosti, vrať se k Caesarům, ať nejsi bit!“

„Jak víš, paní, že mne bijí? Není to tak, jak si myslíš,“ řekl omluvně Malik.

„Nejsem slepá, chtěla bych se něco dozvědet o tvých modřinách a jizvách po celém těle, ale není na mluvení čas, snad příště.“

Rozešli se každý po svém a oba s klubkem nepěkných myšlenek.

„Promiň mi, ctěný otče, že na mne musíš čekat v tak vypjatou chvíli, zapomněla jsem se u jezírka,“ řekla Elmira, přiklekla a políbila pontifikovi ruku. Bedlivě je sledovali všichni jeho mladší kněží i ti starší důstojně seřazeni v průvodu s obětním nářadím. Vstupní aula Regie byla vzorně uklizena, bronzové desky na stěnách se jmény nynějších i bývalých konzulů se zlatě leskly, stejně tak se leskly oči většiny mladých pontifiků. Líbila se jim. Už i oni? pomyslela si a raději více sklonila hlavu.

„Jovanide,“ obrátil se Pontifex Maximus na nejstaršího pontifika, „ještě chvíli nacvičujte pochod ve dvojicích s mísou posvátné vody, i po schodech, musíte mít stejný a důstojný krok a nesmí se vylít ani kapka, jinak vás občané poplivou a já vás budu muset potrestat. Další úkoly jsem vám již rozdal, tedy pokračujte!“

Kráčela za ním do úřední místnosti plná pochyb, zakáže jí jednou provždy kreslit? „Vestálky jsem zkontroloval, vše je v pořádku, posaď se,“ ukázal na sedátko, „mám pro tebe spoustu důležité práce. Kdyby mě k sobě znovu nevolal Marius, udělal bych všechno sám, budeš muset vyřešit úkol i za paní Julii, musíme být u něho oba, protože se mu velmi přitížilo.“

„Proč jsi mi nedal vědět, mohla bych ještě něco pro konzula udělat, otče.“

„Elmiro, udělala jsi vše, co bylo v lidských silách, obávám se toho nejhoršího, mám podezření, že Mariovi někdo podal jed. Na to tvé bylinky nestačí, horší je, že konzul svůj život vzdal, nevím sice proč, ale domnívám se, že pro tak srdnatého vojáka je takové umírání potupou.“

„Jak tohle víš, otče?“

„Byl jsem tam nad ránem a podal jsem mu ten nejdražší lék, theriak. Marius se probral a chtěl, abych ještě kromě dnešní večerní oběti Jovovi Kapitolskému napsal smuteční projev a zkontroloval v litecké a kamenické dílně jeho náhrobek.“

Polekala se. „Proč nenapíše projev konzul Cinna, nebo předseda senátu? Není to snad jejich povinnost? Pročpak nezkontroluje náhrobek manželka, tedy paní Julia?“

„Dcero, jsi ta nejzvědavější vestálka, jakou jsem poznal, tolik se lišíš od Římanek, ty se vždy ptají ‚za kolik?‘ nebo ‚co za to?‘ Třeba nemůžeš vědět, že se konzul Marius a nynější předseda senátu Valerius Flaccus nesnášejí, Cinna, ač aristokrat, nemá žádné spisovatelské nadání, a Julia musí být v domě, aby nevznikly hloupé řeči, hlavně však panika. Jak jsem řekl, nezvládnu vše, oba úkoly jsou choulostivé, a budeš se divit – i o tomto jsem s konzulem mluvil, chtěl, abys to zařídila. Jeho přáním je, aby projev nebyl moc užvaněný a pomník pompézní. Znám tě, jsi velmi zodpovědná a vždy volíš správná slova. Ten projev potom zapečeť a dej ho pouze mně. A co se týká toho náhrobku, je tam potřeba co nejrychleji vytesat něco na jeho památku, vždyť ty dobře náhrobní nápisy znáš. Bude-li to ve verších, splníš svůj úkol na výtečnou, tak jak tě znám. Zde jsou klíče od archivu Regie,“ řekl pontifik Strabingus a usmál se. „Na cestu do Vicus Tuscus si vezmi moje strážce a nosítka řádně krytá, i když vím, že bys klidně šla pěšky a bez ochrany, slibuješ?“

„Dáš mi nějaké pověření pro majitele dílen, otče?“

„Marius slíbil, že tam pošle s dopisem někoho z domu, stačí ti to tak? Jsi najednou opatrná, jak se to shoduje s tvou osamělou potulkou u nádrže?“

Strabingus zahrozil a Elmira sklonila šíji, věděla, že se ještě zlobí. Políbila mu uschlou vrásčitou ruku, byla chladná a její srdce se rozbušilo. Nebylo to jen starostí o zdraví otce, ale vzrušením, že může do archivu, kam ženy nesmějí. Třeba najdu něco víc o rodině konzula... třeba...

V archivu Regie byly pěkné police, v nikách též, listiny seřazené podle letopočtů. Nikde žádný prach, pontifikové se snažili, to musela uznat. Vyndala na velmi dlouhý stůl z položek konzulátů tu Mariovu a začetla se. Ano, senát jej udělal konzulem v roce 107 na doporučení Scipia Aemiliana, potřebovali někoho statečného po tak strašných porážkách legií na severu. Pak jako prokonzul ukončil válku africkou a... Elmira zpozorněla. Takže Marius byl v Africe? Odtud je ona zjevující se žena? Odehnala vtíravé otázky a četla hlášení, které posílají generálové z bitev, o potocích krve a desetitisících mrtvých nepřátel, ale též legionářů. Některé věty o vítězstvích byly nabubřelé a čísla možná upravená. Další konzuláty po vyvraždění Teutonů a Cimbrů a  Cimbrové, to přece byli i naši nepřátelé! Vždyť mne chtěl otec provdat za Ingersola, syna jejich krále Akimbranda! Skvělé, že jim to Marius nandal, špinavcům. To věřím, že by se jim v Římě líbilo. Ještě, že si mne ten jejich neotesanec spletl se služkou. Brrr! Otřásla se.

Rozbalila další dokument, byl to dopis, který napsal senátu Marcus Scaurus. Nazýval Maria ohavným vrahounem, protože prý nechal utlouct davem Gaia Memmia jen proto, aby nepřekážel protiprávní volbě Gaia Servilia Glaucia na konzulské křeslo. Po výzvě senátu, aby zakročil proti svým chráněncům, prý sice zavřel tribuna lidu Saturnina a prétora Glauciu do Curie, ale jako vrchní velitel vojska nebyl pánem událostí. Toho dne, zemřeli zavražděni stranou populárů i optimátů čtyři lidé. Dovolil, aby v ulicích vládlo bezpráví a krveprolití. Bez soudního řízení byli v Curii ubiti střešní krytinou čtyři úředníci římského lidu. Jaká hanba pro Řím! Ještě nikdy předtím, jako onoho 10. prosince, nebyla svedena bitva tak nečestná na Velkém tržišti. Vážení otcové, píše Scaurus, věřím, že váš spravedlivý rozum nedopustí Mariovu možnou kandidaturu na censora, tohoto zrádce římského lidu!“ Zamrazilo jí. Takovéto dopisy se uschovávají?

„Bdím nebo sním?“ zaznělo ode dveří. Otočila se, nevěděla, co má říct censorovi s úšklebkem ve tváři. Pobaveně si jí prohlížel. „No tohle! Kam až moje paměť sahá, nikdy sem žádná žena nevkročila. Co tu studuješ, panno, a kdo tě sem pustil?“

„Bez klíče a pověření bych tu přece nemohla být, censore Antio.“

To je ale drzost, pomyslel si a ledabyle sáhl po jedné z listin. Byl to onen dopis pro senát o Mariově selhání. Hodil list na stůl. Zamrkala rozčilením. „Je pravda to, co se v dopisu píše?“

„Ano, a ta pravda je ještě horší, než myslíš. Odneslo to spoustu nevinných lidí, kteří se přišli podívat, co se děje. Jeden z té chátry udeřil mého otce do hlavy nějakou taškou ze střechy. Za týden zemřel!“

Otřásla se při té představě. Domyslela si, že právě proto Marius prosadil Antiu, aby se stal censorem.

„Řekni mi, co tady dopravdy děláš, na co potřebuješ takové informace? Pokud nebude tvá odpověď věrohodná, okamžitě svolám senát a trest bude takový, že si to ani neumíš představit!“

Jsme tu jen sami dva, snad mne neudeří, řekla si v duchu, a nahlas pokračovala: „Nebojím se tě, bude to slovo proti slovu, protože ani ty sem bez svolení pontifika nesmíš, či máš jeho svolení? Pochybuji, jinak bych to věděla.“

„A proč bych sem nesměl bez povolení? Na rozdíl od tebe potřebuji úplně nevinnou informaci,“ řekl již mírněji censor.

Podívala se mu do očí a vycítila něco nekalého. „Víš, censore, mnoho občanů i velmi ctihodných by se rádo některých dokumentů zbavilo, nebo je přinejmenším nechalo přepsat, není to náhodou i tvůj případ?“

Její řeč se mu vůbec nelíbila, pobouřilo ho vědomí, že tohle přece není Římanka, ale adoptovaná Galka, potomek hordy Galů s Brennem v čele, který kdysi vyloupil a zapálil Řím. Jenže podle nynějšího práva to Římanka je a on skutečně povolení nemá, právo je opět na její straně. Co se to stalo s Římem? Kdybych tohle rozvířil, mohlo by mně to stát krk. Je to k vzteku!

Začal mírněji: „Potřebuji pouze datum mého sňatku, vím, že to bylo na konci Februaria roku 91, tedy před pěti léty, chci ženu překvapit a koupit jí šperk k výročí. Nemohu si vzpomenout, tak proto tu jsem.“ Přece té kněžce neřeknu, že mi sňatek nikdy v hlavě neležel a já musím zamaskovat jiný nákup, pomyslel si. Měl svůj plán a ze zkušenosti uměl útokem předcházet pochybnostem druhých, tedy si počká na příhodnější den odvety. Vyzvídal tedy o hodně přívětivěji: „Co tady vlastně hledáš, Vesto?“

Nemohu přiznat tajný úkol, kdoví co za skandál by takové odhalení vyvolalo, nejlépe bude říct polopravdu, přemítala Elmira. „Musím sestavit výstižné a důstojné čtyřverší na náhrobek konzula Maria, ale potřebuji vědět něco o jeho osobnosti, o tom co udělal pro Řím, vždyť tam ten nápis bude možná staletí.“

„Hmm,“ promnul si pomyslnou bradku, „a k vůli tomu čteš půl archivu?“

„Ano.“

Lehce se usmál, věděl, že si tu pěkně zalhali oba.

„Kdy jsi byl zvolen konzulem?“

V roce 91, jako consul suffectus.“

Aha, a ženil ses také v roce 91?“ popošla k polici s příslušným rokem a podala mu zápisy sňatků v onom roce.

„Vida, oženil jsem se s Valerií 20. Februaria! To už bude brzy, mám co dělat, abych sehnal něco opravdu vzácného,“ řekl, „snad jí udělám radost, pořád si stěžuje, že je sama a já stále ve službě. Jenže si trochu vymýšlí, chce, abych se vykoupil. Tak se tady chovají všechny manželky.“

„Nemáš děti, censore Antio?“

„Ne, ženil jsem se pozdě a zatím se nám nedaří mít děti.

Usmála se na něj, protože nesprávně usoudila, že se něčím trápí a také dává vinu ženě.

„Ráda bych tvou paní poznala, možná že jí mohu pomoci bylinkami, co říkáš, censore?“

Aj, aj, zaskřehotal mozek censora, dej si dobrý pozor, co odpovíš, vždyť chodíš domů pozdě v noci jenom spát. „Zeptám se manželky, ale není moc sdílná, můžeš přijít kdykoliv, až tě nebudou vázat povinnosti úřadu,“ řekl censor a v duchu si lál, co to zase řekl za nepředloženost.

„Děkuji za přívětivou odpověď. Mohu se ještě na něco zeptat?“

Kývl, co mu zbývalo. „Nikde tu nevidím soupisy majetku, ani otroků, kteří se na tržišti prodávají.“

Udivilo ho to. Přece jen je to špionka, na náhrobky se nepíše, kolik kdo otroků měl, ledaže by jednomu za něco vděčil, třeba za život. Velmi divný dotaz. Třeba tuhle vykutálenou kněžku budu potřebovat, tady jeden neví.

„Všechno, co je válečná kořist, tedy i otroci, je zapsáno na listinách v Saturnově chrámu, to nevíš? Protože je tam pokladna Říma – aerarium, nemůže tam jen tak někdo, ale já ano, pokud jsem censorem, mohu ti to zjistit, Vesto Maximo,“ řekl servilně.

Zatajila dech, tak blízko k dokumentu, a přece tak nesnesitelně daleko! Tahle koule špeku není hlupák a ona se nesmí zaplést do jeho sítí. „Děkuji, zatím to nespěchá, je to soukromé, míním, že zájmy veřejné jsou důležitější.“

Censor se zamyslel nad chytrou vytáčkou a umínil si, že si informace nechá od ní pěkně zaplatit. Protože peníze jsou nejdůležitější!

Elmira sklidila papyry a zamkla archiv. Požádala správce domu o nosítka a dva ozbrojené liktory Regie. Z Via Sacra odbočili za chrámem Dioskurů k Saturnovu chrámu a obešli jej úzkou uličkou na Vicus Tuskus. Byl tu čilý ruch, nechutné nabídky prostitutů a škála zápachů, do kterého se mísil mokrý vzduch blízkého Tiberu. Když vystoupila z nosítek, opustila nosítka i matróna na druhé straně ulice.

„Donesu ti vodu, ctěná paní!“ vykřikoval nosič vody a současně se k ní přitočil i polonahý mladík, divadelně nalíčený a vlichocoval se té ženě: „Jsi tak krásná, určitě máš ráda hudbu, mohu přijít zahrát na struny!“ Dvojsmyslnost nabídky způsobila Elmiře štiplavost slin v ústech.

Zdolala co nejrychleji pár schodů do vstupní místnosti kamenické dílny, stráž nechala venku. Ozýval se hluk sekání a broušení, promísený řečí i klením mužů. Mezi vstupní místností a dílnou byly opravdu masivní dveře, na nich silný železný kruh. Chtěla jej použít jako klepadlo, až po chvíli vyzkoumala, že je to táhlo. Proč tu ale nikdo není? Silně zatáhla a ozval se zvuk padajících hrnců, do místnosti vstoupil vysoký plavovlasý muž jejího věku ve lněné tunice s hrubým vzorem a kupodivu... galských kalhotách!

„Zdravím tě, Vesto, vím o tobě a promiň to čekání, práce nepočká.“

„Přišla jsem... přinesla jsem ten nápis...“ podala mu list papyru s textem. Konečně se narovnala a pohlédla mu do tváře. Smály se na ní úplně modré oči.

Přebíral text a řekl: „Jsem Versio, jaká čest pro mne, že se s tebou setkávám osobně, nemohl jsem doufat, že se tu objevíš, ale vidíš, naši bohové to zařídili.“

„Naši bohové?“ zeptala se nevěřícně, „tomu nerozumím.“

Teď se trochu usmály i jeho pěkné rty. „No, třeba Lug, bůh řemesel, a Brigith, patronka žen.“

„Ach tak,“ vzdychla Elmira, „jsi také Gal.“

„Ne, jsem stejný občan Říma jako ty, moje celé jméno je Versio Aemilias Pictor Manus.“

„Jsi tedy adoptivní syn rodiny Aemilia? Jak se to stalo?“

Znovu se na ní smály akvamariny jeho očí. „To je dlouhá historie.“ Versio podával ruku, aby jí pozdravil. Odstoupila.

„Bez dotyku, prosím! Jsem tu služebně a mám málo času na řeči, můžeš mi ten pomník ukázat?“

„Ano,“ řekl zklamaně, „moment!“ Otevřel dveře do dílny a zakřičel „Ticho! Teď všichni zmizte!“ Ze dveří se valil prach, vešla, ten prach byl všude a zvláštně voněl.

„Tady to je,“ řekl Versio a stáhl lněný přehoz z pomníku.

Na hladkém těle bílého obelisku byl připevněn mosazný portrét Maria v nízkém reliéfu. Vydechla překvapením. „Ale to je přece...“

„Ano, tvoje kresba konzula, kterou si uschoval, on, člověk, který nerozumí umění ani za mák.“

Vzpomněla si, jak ji při loňské návštěvě Marius požádal, aby ho nakreslila. Styděla se za svou skrývanou zálibu, nakonec se však dala do díla. Když si kresbu prohlédl, prohlásil: „Ano, to jsem já, bez příkras a úprav, takový jaký jsem. Byl by to krásný portrét na mém novém denáru! Jsi velký talent, škoda, že jsi žena a navíc kněžka.“ Pak si kresbu schoval a daroval jí africký náramek se zlatými ovisy. Ještě stále měla na tváři provinilý výraz, když promluvil Versio: „Neboj se ničeho, on už svůj portrét neuvidí.“

„Jak to víš tak přesně?“

„Šušká si o tom celý Řím, ti, co jej milují, i ti, kteří jej nenávidí, všichni se třesou strachem, co bude, až umře.“

„Co by mělo být?“ zeptala se naivně. Versio přelétl text, který bude vytesán pod Mariovou podobiznou. Odpověď nepřicházela.

Místo toho četl nahlas: „Vzdej poctu statečnému srdci Gaia Maria, co tu leží, lidu římskému spravedlivě vládl, neúplatně a hrdinsky svým legiím velel, osvoboditeli Říma před Cimbry a Teutony i lstivým Jugurthou. Ctnostnému manželu Julie a vzornému otci syna Maria, milovanému a ctěnému muži.“ Zamrkala, snad na omluvu?

„Je to dlouhé, budu muset krátit, co mohu z nápisu odstranit?“ Zamyslela se a vzpomněla si na dopis Scaura senátu. „ Možná to o tom vládnutí?“

„No, nechtěl jsem být první, kdo to vyřkne, mohlo by to pobouřit jeho odpůrce, ale voják to byl prvotřídní, to tam být musí.“

Odkašlala si: „Řekl jsi – byl?“

„Nech to být, rád bych tě někdy viděl a probral situaci v Římě, zdá se, že žiješ v perském flakónu, uvnitř je voňavo a blaženě, žádná realita.“

Podívala se na něj vyčítavě. O jejích povinnostech a životě ve vymezeném prostoru neví zase on zhola nic. „Děkuji za skvělou práci, ale už musím jít, mám povinnosti. Někdy mám chuť si poklábosit s obyčejnými ženami na tržišti, ale nesmím, vždyť to musíš vědět. Tak buď zdráv!“

Raději se mu do očí nepodívala a co nejrychleji odešla. V nosítkách promýšlela text smutečního projevu. Z toho, co se v archivu dozvěděla, jí bylo jasné, že tady se nerozhodnost rovná vlastizradě, žádné složité dohadování jako u Boianů, ani náznak slabosti, jen ruka s gladiem nad hlavami občanů Říma, to chápou úplně všichni. Chudák Marius, vůbec nerozuměl politice, a nakonec jej někdo otrávil. Odporné!

Když se nosítka po krátké době zastavila, bylo jí to divné, ještě nemohou být u Regie. Otrok-slouha, určený k odhánění zvědavců i potulných zvířat, protáhl svůj zašklebený obličej mezi závěsy, podal Elmiře list a řekl: „Vím, že nemůžeš odpovědět písemně, ale čeká tu jeden censuál na odpověď.“ Narovnala list a četla: „Máš-li odvahu vstoupit do Saturnova chrámu a najít to, co hledáš, můj pomocník tě doprovodí, nosítka nech venku!“ Žádný podpis. Jak jinak, pomyslela si, jen ne žádné důkazy v případě skandálu. Nejdřív jí hrozí sankcemi senátu za porušení zákazu vstupu ženám – a pak tohle. Ten je ale vychytralý, lišák jeden!

Nevystoupila z nosítek, ale zavolala na censuála, a přes závěs řekla příkře: „Vyřiď ctěnému Antiovi, že děkuji, ale nyní mám další povinnosti, záležitost vyřešíme, až bude klidněji, srdečně jej zdravím!“

Poručila nosičům, aby šli rychleji, nemohla vědět, že zvědavé hloučky povalečů se shlukly na schodech chrámu, každá příležitost dozvědět se nějakou senzaci byla zpeněžitelná. Celý Řím už věděl, že Marius je na poslední cestě, v takovém případě se censoři vydají do chrámu, sepíší majetek rodiny a hlavně napíší nový seznam uchazečů o uprázdněné místo konzula.

Hluk na cestě sílil a nosítka provanul puch, určitě jsme na Via Sacra, pomyslela si, a když odhrnula záclonku jen na škvíru, právě ji minula birota, v níž seděl mladý Caesar s otcem a vedle utíkal Malik. Kam by tak mohli v tuto hodinu jet? Konečně byla zpět v Regii a dala se do psaní projevu. Chtěla papyrus zapečetit, ale přišel Pontifex Maximus.

„Jak to šlo, dcero, měla jsi nějaké potíže při plnění úkolů?“

Podívala se mu zpříma do očí a tváře jí trochu zrudly, má a nebo nemá říct o návštěvě censora v Regii? Ale co když byla její předtucha správná? Bude se vyšetřovat. Ne, nemůže říct pravdu, uvědomila si, že jí ten potměšilý censor už lapil do sítě intrik.

„Vše běželo jako rychlá jarní voda.“

Usmál se. „Jsi velmi poetická! Mám pro tebe ještě jeden poetický úkon, musíte napéct s děvčaty obětní bochánky ze svěcené špaldy a to tak, aby nepálily ruce, až je ponesete v obětním průvodu dnes večer na Kapitol, kde bude učiněna velká oběť zásvětním bohům, ale především Velkému Jovovi. Vezmi s sebou další dvě kněžky, průvod vyjde v šest hodin, dobře se oblečte!“

„Zásvětním bohům?“ podivila se. „Nebude to prosba o uzdravení Maria?“

„Ne, už jsem poslal do kasáren Caesarovu rodinu pro mladého Maria, je povinen být u otce do poslední chvíle.“

Strabingus Lago si přečetl projev a podíval se na Elmiru s lehkým úsměvem: „Pěkně ses vyhnula všem chybám Maria, ano – vojáci a rodina, nenapsal bych to lépe, děkuji. Tak a ještě zkontroluj své vestálky a dejte se do práce, nemusím připomínat, že mouky se nesmí dotknout dívka právě menstruující, že?“

Zrudla trochu více, o takových věcech by s ní její biologický otec nikdy nemluvil. Při cestě do příbytku vestálek si uvědomila, kolikrát si za poslední dobu vzpomněla na domov. Co se to děje? Osm let se snažím vytrhnout z duše svou domovinu a zapomenout. Překvapeně připustila, že to nejde.

V určenou dobu vyšel z Regie velkolepý průvod v čele s Pontifikem Maximem i Králem obřadníků, pontifiků a samozřejmě vestálek, směrem ke Kapitolu. Na konec průvodu se zařadil řezník ze Subury, rozžaté olejové lampy a smolné louče dokreslovaly účel průvodu ve vší pochmurnosti. Přidávaly se hloučky občanů, zelinářů i povalečů, kteří doufali v nějakou senzaci či prospěch. Za nimi se táhly lehké ženy i mužští prostituti, protože shluk lidu vždy zaručoval navázání nových známostí a získání nových zákazníků. Někteří upřímně plakali a jiní si říkali, že by se měl nejvyšší bůh Jupiter na konzula Maria vykašlat, protože to byl tyran a blázen. Byla to událost, představení, hlavně však zábava. Když se průvod ocitl před schody na Kapitol, někdo z davu hodil před vestálky zlatý náramek.

Vestálka Tulia se zastavila a pranic nedbala na zasyčení Elmiry: „Nesbírej to!“

Sehla se a podávala jej Elmiře a přitom se snažila prohlédnout přihlížející dav a zjistit dárce. Někdo se hrubě zachechtal, ale nevěděla kdo. Třásla se. Elmira vhodila náramek mezi čumily, ihned o něj nastala rvačka. Průvod se vydal k chrámu. Velký Jova Vítězný dostal po náročné modlitbě obřadníků bochánky od vestálek, v míse šlehal oheň pod vonnými esencemi a do pohárů bylo nalito to nejdražší víno ze Sicílie. Vestálky také položily k nohám obří hliněné sochy Jova uvité věnečky z květin dovezených z jižních provincií Říma. Venku šlehala vatra pod obětovaným bílým býkem a kouř páleného masa šířil pach smrti. Zbytečně se někteří hladovci radovali, že dostanou kus pečeného masa, zásvětní božstva dostanou jen popel se zbytky kostí.

A zatímco se lid římský bavil, pozval si konzul Cinna do své vily na Caeliu všechny své přívržence z řad senátorů i důležitých klientů k opulentní večeři. „Přátelé,“ vítal své hosty, „nemějte mi za zlé, že v tak vážnou chvíli nabízím kromě svého přátelství i bohatý stůl a zábavu, ale je jisté, že brzy budeme držet dlouhé období smutku, jak se sluší a patří za mého přítele a spolukonzula Maria. Neb vězte, že na zítřejší pátou hodinu denní svolávají zde přítomní censoři zasedání v Curii.“

Konzul Cinna se významně podíval právě na censora Antiu, který se snažil nenápadně poškrábat v rozkroku, což se mu při jeho tělnatosti příliš nedařilo. Antia Cepa zrudl a nebyl schopen nic kloudného doložit. Byl unavený ze všeho toho dnešního pobíhání, naštvaný na tu drzou ženskou – Elmiru, o níž věděl, že právě prochládá na Kapitolu. Neměl tentokrát chuť na jídlo a to bylo, dle jeho vedle ležících společníků na lehátku, velmi nezvyklé. Vyptávali se ho, zda není nemocný a jak mu mohou pomoci, znali jeho slabost pro vše, co trochu vonělo jídlem.

„Není mi nějak dobře, ale myslím též na manželku, která je zase doma sama, a já slíbil, že přijdu dnes včas.“

Jeho přímý společník ukázal výmluvné gesto nad ústy a Antia dobře věděl jak neuctivé, ba přímo škodlivé by pro něj mohlo být odmítnutí hostitele, tedy předčasný odchod z večeře. A tak se šťoural v jídle, musel přetrpět všechny ty koroptvičky, nadívané plšíky a odporně ostré omáčky, nekončící mísy salátů a poháry vína. Chtělo se mu řvát: „Jděte všichni do zadku, do kterého tak licoměrně lezete, vím, proč tu jsme, jste všichni sráči!“ Myslel na ní, na Hermionu, představoval si, jak ho objímá, a když nastoupily tanečnice a vrtěly těmi svými mladými zadky téměř před jeho nosem, tiše úpěl. V zadní části domu se také dobře bavili všichni liktoři a nosiči, stráže a odháněči nežádoucích obejdů od nosítek. Jejich jídlo sice nebylo tak skvělé jako v tricliniu, ale pořád ještě dobré a levné víno tak skvělé pro opití. Když hostina i zábava skončily, nechal se censor Antia doprovodit svými otroky ke dveřím známého lupanaru v Subuře.

Rozechvěle zaklepal, ale otevřel mu sluha Fernxum a přeuctivě řekl: „Dnes tu Hermioné není, není tu nikdo, pane, jako bys nevěděl právě ty, že v době obětí Jovovi je zakázán provoz. Mohu-li ti radit, napiš vzkaz, já ho doručím!“

Slouha přinesl voskovou tabulku a stilus a také dobře posvítil. „Chci tě zítra po večeři vidět!“ napsal Antius Cepa a do vosku obtiskl svůj censorský prsten na malíčku. Fernxum zabalil tabulku do tkaniny a uctivě se uklonil, jakmile zazvonily assy v jeho tunice. „Buď zdráv, pane, budeš spokojen!“

Censor se vydal cestou na Aventin, klopýtal a klel, byl by si ublížil, kdyby jej pokaždé nezachytil jeden z jeho otroků. Dopravili jej k domu kdysi možná výstavnému a spícímu stejně, jako paní domu. Uložili pána na měkké lůžko a ještě v zadní části domu, za kuchyní, slyšeli jeho zuřivé výkřiky, Valerie, Valerie!“

„Myslíš, že ho přijde ukonejšit?“zeptal se otrok Dugan mladšího Narimena.

„Ta spí jako štěně, o to se náš nejmladší obšoustník Yaron postaral, já jsem rád, že už jí v tomto sloužit nemusím, netoužím po uříznutí hlavy, kdyby nás pán nachytal.“

„Netahala jen tebe, ale i mne, když jste byli s Yaronem na tržišti, musel jsem odložit koště uprostřed úklidu a skočit na ni,“ řekl Dugan.Oba otroci si lhali navzájem ze žárlivosti.

„Nu, ale nejraděj má toho Židáčka, prý jsou dobří,“ uchechtl se opovržlivě Narimen.

„Potvora!“ bylo poslední slovo, které kulatý Antia vyřkl, než usnul, a bylo jasné, komu bylo určeno.

Mnoho lidí nemohlo tuto noc dlouho usnout, podivné vzrušení se prohánělo ulicemi Říma, někteří nespali, protože museli pracovat až do rána, patřila k nim dílna libitináriů, kteří dohlíželi na výrobu neobvykle dlouhých pohřebních már, a také vestálky udržující vzorně plameny bohyně Vesty. Nejtíživěji bylo v domě konzula Maria, kde nespal nikdo až do předposlední hodiny noční, kdy naposledy vydechl tento velký muž nejen tělem ale i chrabrostí srdce. Psal se 13. Januarius roku 86 př. n. l. Toho pošmourného rána byl před domem upevněn do stojanu krásný cypřiš na znamení smutku. Ještě za šera doběhl mladý otrok Aaniel Asch na Esquilin, do správní budovy chrámu bohyně Libitiny, pro bratrstvo pohřebníků, kteří se okamžitě vydali na Aventin k poslednímu zaopatření zemřelého konzula. Než tam došli, věděl celý Řím, co se stalo. Římané jsou odjakživa ranní ptáčata a milují drby.

Malik III.

Toho rána jsem se nemohl dočkat, ani dospat, věděl jsem, že dnes bude opět otevřené tržiště a já pojedu s dvoukolákem nakupovat nejen pro Caesarovic rodinu, ale i pro pontifika a Dům vestálek. Klidně bych nosil Elmiře košík ovoce i zeleniny každý den, ale tak to v Římě nechodí. Trhy se nekonají stále, většinou však za devět dnů, ale některé dny náboženských svátků jsou v domácích kalendářích označeny N – nefasti, protože se neprodává, nesoudí ani nesezdává. Lid vyráží na oslavy a já jsem smutný.

Když jsem předal koš pontifikovi, požádal mne, abych našel Elmiru, a uličnicky se usmál. „ Vím, že víš, kde je, ať si pospíší sem do Regie, mám pro ni úkol.“

Mohl jsem se ochotou přerazit, ale jakmile byla na dohled, stál jsem za pinií a pozoroval ji. Bílá, křehká a éterická jako motýl, zasazená do obrazu malého kousku přírody. Bohyně! Sestra Afrodíté, tak často znázorněné v lázeňských mozaikách! Stál bych tam klidně i hodinu, i kdybych od svého pána dostal napráskáno za toulání, jenže to nešlo, musel jsem blíž. A jak jsem se blížil, pozoroval její pohyb ruky, náklony plavé hlavy, poměřování vzdáleností předlohy a obrázku, cítil jsem takové vzrušení, že jsem měl stupňující se chuť ji zezadu obejmout. Byl tu však problém, moje vzrušení bylo viditelné na mojí tunice. Stál jsem za ní o dost déle, než bylo slušné, vůbec jsem si se sebou nevěděl rady. Překvapilo mne, že celou dobu mého pozorování cítila přesně, kdo jsem, aniž se otočila. Vždy jsem věděl, že je výjimečná, znal jsem i její předchůdkyni Calpurnii, ale to byla přísná a studená megera, té šli opravdu všichni z cesty – a nejen proto, že to bylo nařízeno. Tak jsem se Elmiře omluvil a vyřídil, co jsem měl.

Přes všechno, co jsem slyšel od Caesarovic rodiny, Mariovců i otroků na svoji hlavu, jsem stále svého pána Gaia Julia Caesara obdivoval. Čím dál méně jsem mu rozuměl, ale stále jsem jej ochraňoval, přiznávám, že to ani nepotřeboval, byl mrštný a skoro ze všech šlamastyk se vyvlékl chytrostí a šarmem. Kumpáni mu všechny drzosti odpustili, neměli odvahu mu natlouct, měl autoritu. Můj obdiv mu lichotil a často toho využíval. Podivné bylo, že všechna důležitá sdělení od rodiny byla pro něj přesně načasovaná, nikdy nevěděl nic dopředu a pak se cítil roztrpčen a ponížen. Naopak, přede mnou někdy přiopilé panstvo mluvilo jako bych tam nebyl nebo neslyšel. To mi vadilo, a proto jsem vše za tepla donesl Caesarovi. Dělal, že to ani vědět nechtěl, že je mravný a říkal mi Alíku-špiclíku.

Proč bych se urážel, moje odposlechy v rodině Caesarů byly skoro nevinnou zábavou, protože od ostatních otroků jsem věděl, že špehů a čmuchalů je plný Řím, kteří svoje informace velmi dobře vyměňují za výhody u svých patronů, nebo je výhodně zpeněží u rodin znepřátelených. Nešlo jen o skandály v rodinách, ale i konkurenci v obchodě. Na tržišti se brebentilo zdánlivě sousedsky a přátelsky, ale když se obchodník prořekl, kam co poveze, už příští den neprodal. Nejvíce se vydělávalo na zboží pro armádu. To zavedl konzul Marius, aby měl více vojáků, proto rekruti dostávali výzbroj a výstroj zdarma a nemuseli prokázat ani tu dříve povinnou sumu tří tisíc sesterciů, nesloužilo se pro čest Říma, ale za žold. Proto byl přijat kdekdo, třeba i vrah – samozřejmě neodsouzený – hlavně že měl trochu svalů a odvahu, kterou ale někdy nahrazovalo pouhé chvastounství.

Proto jsem se velmi divil Gaiovi, že o kariéře ve vojsku snil a hodně mluvil se svým strýcem o strategii bitev. Měl přitom oči jako talíře a rychlá gesta. Pamatuji si to, protože ho musel Marius mírnit, vždy zdůraznil, že to není rozmluva pro chlapce, a potom odvedl jeho pozornost jinam. Když se 1. Januaria roku 86 předvedli před Kapitolem nově zvolení konzulové Marius a Cinna, pozval starý Caesar na oslavnou večeři svého švagra Maria, i když to mělo být spíše naopak. Jenže Marius byl trochu šetrný a Caesar potřeboval jeho záštitu při některých ne úplně zákonných obchodech. Obě jejich manželky si špitaly ženské důvěrnosti v kuchyňce, kam muži nikdy nechodí, a ti dva se uvelebili v zadní jídelně. Jídlo i pití jsem servíroval já, ne Hagos, bylo zřejmé, že ti dva řeší i jiné věci než obchody, napínal jsem uši, sbíral odrobinky chleba po zemi a stále se vyptával, zda ještě něco nepotřebují. Z útržku rozhovoru jsem se dozvěděl o chystané kariéře pro Gaia Julia, což jsem mu donesl až pod strom v zahradě, kde střídavě něco čmáral na papyrus a civěl do pergamenu.

Studoval průběh bitvy u Arrausia, kde Římané utrpěli nejostudnější porážku s Teutony a Cimbry a na bojišti zůstalo stodvacet tisíc statečných římských vojáků. Takové dokumenty půjčoval Gaiovi jen jeho strýc, neb to byl právě on, kdo studoval všechny chyby velitelů, proto byl zvolen senátem tuto potupu smýt. Sice jsem tušil, v jakém rozpoložení je můj pán, ale nedbal jsem svého vnitřního hlasu a řekl mu, na čem se jeho otec a strýc dohodli. Vyskočil jako vzteklý pes a vrhl se na mne. Povalil mne na záda a pak mi klekl na ruku, nevydržela to. Kost praskla a já zavyl bolestí.

„Budeš si to pamatovat, na nic jsem se tě přece neptal!“ řekl chladně.

Moje zpěněná krev hned vzápětí vychladla. Ano, dotkl jsem se jeho duše, protože jsem očernil jeho vojenský idol, vyložil si to jako Mariovu zradu jejich kamarádství, byla to moje chyba. Proto mi bylo po ošetření na Tiberském ostrově stydno, když jsem slyšel a viděl odezvu na tváři Elmiry. Byla tak starostlivě zaujatá, ale neměla čas, to bylo pro mne dobré, nemohl bych jí vyprávět o svých modřinách a jizvách, přestože nerad lžu, lhal bych. Moje bílá bohyně nepotřebuje nic takového slyšet.

Krásně v bahně

Ve třetí hodině ranní (9 hodin) ležel konzul Marius na márách oblečen v bílém a obklopen květinami ve vestibulu své vily na Aventinu, kolem rozžaté lampy a zapálená vykuřovadla, ztichlá rodina přijímala klienty této rodiny, jak bylo zvykem. Všichni se klaněli, přáli mír jeho duši a jenom on nevěděl, zda si vezme zpod jazyka stříbrný sestercius převozník po řece Styx a bude uveden do sálu bojovníků samotným Plutem. Mezi prvními přišla kondolovat rodina Caesarova a přinesla Mariovi kromě obětin i pozlacený vavřínový věnec. Hned za nimi přišel Pontifex Maximus Strabingus a s ním Elmira. Všimla si, že nejvíce uplakané oči měl mladý Caesar, čerstvá vdova Julia měla opuchlá víčka a syn Marius junior kamennou tvář. Služebnictvo v domě se snažilo být neviditelné, pouze mladý Aaniel Asch seděl na prahu a poctivě třídil návštěvníky na ty, co mohou vstoupit, a ty, co by mohli způsobit rozruch, ne-li skandál. Když Strabingus položil u krbu domácím penátům olivy a číši vína, tiše odříkával prosbu za dobrou cestu Maria do zásvětí, Elmira skrápěla svěcenou vodou z misky květy kolem Mariova těla a potom se uklonila pozůstalým. Nemohla snést hněvivý pohled mladíka Caesara, který jí vytýkal, že právě ona sem nepatří, alespoň si to takto vyložila. Sklopila oči nad hladinku obětní misky a uviděla tvář té cizokrajné ženy, byla přísná, i její oči byly zlé. Elmira se znovu uklonila rodině a vyšla před dům.

„Měli jsme odejít spolu,“ řekl Strabingus, „mohli si vyložit tvůj rychlý odchod jako neúctu.“

„Není mi dobře, otče, snad jsem jim to měla říct na omluvu, to asi ten vzduch v domě.“

„Nebudeme si povídat na ulici,“ řekl Strabingus. Nasedli do kryté dvojkolky a doprovázeni ochrankou dojeli do Regie. Díval se na ni zkoumavě, byla bílá jako její oděv a trochu se třásla. Pomohl jí vystoupit, její ruka se chvěla.

„Elmiro, poslední dobou jsi hodně neklidná, můžeš mi říct, co tě sužuje? Nesnaž se mne přesvědčovat, že je vše v pořádku.“

„Možná je to tím, ctěný otče, že si připadám jako chráněné zvíře, na kterém spočívají oči lidí, řeknou si: ‚Ano, je krásné, ať zůstane v ohradě,‘ a jdou dál. Možná jsem konečně dospěla.“

„Rozumím ti, chceš více volnosti a též chceš něco, co římské ženy nemají – nezávislost. Je to tak?“

„Ne, úplně. Mohla bych občas navštívit dospělou ženu a povídat si s ní? Také bych chtěla umět řecky a to bez učitele nejde, chci vědět více o lékařství, které je tady pořád druhořadé, na úrovni kejklířů a zaříkávaček. Potřebuji od tebe pomoc i povolení.“

„Hmm, tedy chceš být rovna ve vzdělání a povolání mužům? Pomohu ti, někoho znám, ale čekají tě velká protivenství, intriky a závist. Chápu, že plánuješ svou budoucnost, budeš potřebovat mocného ochránce, nejlépe manžela, přemýšlela jsi nad tím?“

„Ach, otče, jenom to ne, manžel by mi takovou práci zakazoval a možná mne i bil. Chtěla bych po ukončení služby bydlet i nadále v našem Domě vestálek a věnovat se léčení.“

„Krásná představa, dcero, ale nechají se římští muži ošetřovat od ženy, aniž by vzbudila žárlivost jejich manželek? Měla bys být vdaná, to bys byla v jiném postavení. Ale je tu i jiná věc, kterou jsi mi zatajila. Vím, co se stalo v průvodu na Kapitol, opravdu si myslíš, že mi lidé nedonesli příhodu s náramkem?“

Elmira zčervenala. „Promiň, otče, nepokládala jsem to za důležité, chtěla jsem uchránit Tulii před řečmi, že sbírá dárky ze země jako štětka.“

„A co když se ten ‚dárek‘ týkal tebe? Dokonce jsem o tom přesvědčen!“

„Udělala bych to znovu, zahodila jej,“ řekla rozhodně a trochu vzpurně.

„Takže tě opravdu dobře znám, když jsem ti doposud neprozradil, že někdo ti před nedávnem poslal do mých rukou dar daleko větší a co se týká zlata i o hodně těžší, nezajímá tě kdo a proč?“

„To není těžké domyslet, když mi navrhuješ sňatek, nechci to vědět.“

„Jako ženu, tě ani nezajímá, co to je?“

„Ne!“

„Ach, jo, ty tvrdohlavče, nic jsi nepochopila.“

„Otče, chci dnes v poledne navštívit Valerii, ženu censora Antii, dovolíš mi to?“

„Proč vlastně, je snad chorá?“

„Něco na ten způsob, nemůže mít děti, třeba jí mohu pomoci.“

„Vždyť nejsi lékařka, tady se o takové věci starají porodní babice a různé zaříkávačky, nepleť se do té domácnosti, já tě varuji.“

„Beru tvé varování vážně, otče, a přesto chci jít.“

„Nezanedbej své povinnosti a nezapomeň si vzít ochranku, je to důležité! Já musím odejít do senátu a vyposlechnout si, co Cinna vymyslel.“

„Děkuji,“ řekla, políbila mu ruku a její duše se radovala nad novým schůdkem k volnosti. Neuvěřitelné, říkal si velekněz, když jeho dcera odcházela, snad jí bude Fortuna přát i když je to bohyně tak vrtkavá.

Elmira zkontrolovala dívky, lehce poobědvaly a pak poslala do služby mladší panny. Sotva se ocitla na Via Sacra, uviděla poskakující biretu z domu Caesarových. Místo aby pokračovali do Subury, přijeli až téměř k ní, pak zastavil starý otrok Hagos mulu a slézal ze sedátka vozky. „Přivezli jsme ti, paní, ovoce a zeleninu, převezmeš si ji?“

Podívala se na sedátko vedle vozky, už zdáli měla dojem, že je tam Malik, ale copak jej někdy někdo vozil? Nyní viděla, že se nespletla. Měl pravou ruku zavěšenou v šátku a tvářil se smutně. „Už jsem na odchodu a nechci se vracet, mohl bys ten koš donést až do vchodu a předat personálu?“

Hagos popadl koš a Elmira popošla k dvoukolce. „Co se ti stalo, Maliku?“

„Mám zlomenou ruku, ale už je to dobré, Hagos mne dovezl až do valetudinária na ostrov a tam je moc šikovný lékař, dal mi dlahu a zpevnil ji obvazem.“

„To je pěkné, ale jak se to stalo?“

„Byla to nehoda.“ Díval se ještě více utrápeně a ona věděla, že nechce říct pravdu.

„Ptám se znovu, Maliku, kdo ti tohle udělal? A nelži!“

„Caesar, ale on nechtěl!“

Viděla, že se Hagos vrací a nezbývalo mnoho času.“ „Proč ti zlomil ruku?“

„Porvali jsme se.“

„A důvod?“

Řekl jsem mu něco, co nechtěl slyšet, ale myslel jsem to dobře.“

„Co jsi mu řekl?“

„Přiznal jsem se, jak jsem vyslechl rozhovor mezi jeho otcem a Mariem, jak jeho strýc nakázal, aby z něj byl kněz, protože se na vojáka nehodí. Můj mladý pán strašně zuřil, protože prý lžu, a že mi ukáže, zda vojákem být může.“

„Už musím běžet, řekla Elmira a obrátila se k Hagosovi. „Pokud se ještě můžeš trochu zdržet, zaklepej znovu na naše dveře, ať ti dá moje pomocnice tikturu z řapíku a kostivalu z mé skříňky, že vzkazuji. Je to pro Malika, aby se lépe hojil. Malou odměrku do kalíšku čisté vody, ano? A že děkuji rodině, ať je zdráva!“

Hagosovi přeběhl přes vrásčitý obličej mrak, ale šel zpět. Elmira odbočila z Via Sacra a po překročení pomeria si najala nosítka se čtyřmi nosiči a jedním svalnatým odháněčem dotěrů i psů. Než se ocitla před censorovým domem, dřepěl již Antia v Curii a okusoval si nehty. Ještě se nezačalo, protože starého senátora Metella postihly zažívací potíže, tato rodina musela být u všeho. Cinnův včerejší večírek byl na jeho útroby příliš. Senátoři pokašlávali, mladí remcali na nedochvilnost, protože směli přihlížet jen vstoje. Ti hloupější se těšili, že bude mela, a ti zkušení byli v klidu, věděli, že vše je rozhodnuto, jen se musí poskytnout čas největším křiklounům k vyjádření protinázorů. To je přece právo každého senátora, od toho senát je.

Elmira zaklepala na venkovní dveře Antiova domu a okamžitě jí přišel otevřít otrok Yaron.

„Je paní Valerie doma a přijme mne?“

Prohlížela si omšelé, u patky opadávající sloupy vchodu i nevábně našedlou fasádu domu. Pokynula rukou svým nosičům, aby počkali, a po zdvořilostním gestu Yarona vešla do malého atria. Bylo tu málo světla, otvor střechy byl nevelký a propouštěl nejen málo světla ale i vzduchu. Cítila v místnosti zatuchlinu. Konečně se odlepila z triklinia postava ženy v šeříkové tunice s bílým paleem přes ramena. Sledovala jí s překvapením, žena byla ověšena šperky jako perská princezna, ale měla velmi nedbalý účes, hodně nalíčenou tvář a rozbité sandály.

„Zdravím tě, Velekněžko, v našem domě, právě obědvám, přidáš se ke mně? Zvu tě ke svému stolu,“ řekla Valerie a pokynula k prostřednímu lehátku, určenému obvykle pánu domu nebo vzácnému hostu. Stolek byl pobryndaný vínem, které odpíjelo množství drobků z nějakého pečiva a na stříbrném talíři již chybělo pár plátků vepřového na studeno. Usmály se na sebe hodně rozdílně, Valerie jako klaun a Elmira urputně.

„Dáš si víno, paní, se mnou?“

„Lituji, ale víno nepiji a vaši vodu nesmím. Ostatně, já už jsem po obědě, klidně jez, nebudu ti závidět.“ Valerie se otočila směrem ke kuchyni a zakřičela: „Trilo, Trilo!“ Přiběhla malá drobná služka, uklonila se Elmiře a zeptala se, co Valerie potřebuje. „Udělej rychle šťávu z mrkve a vmíchej do ní i granátovou. Teď mi dolej víno!“

„Říkej mi jménem, jsem Elmira a nejsem tady služebně, chtěla jsem poznat, jak žiješ a zda bych ti mohla nějak pomoci nebo prospět.“

„Jsem ráda, že stojím za návštěvu tak vzdělané ženě, ale divím se, protože k nám skoro nikdo nechodí. Kromě kumpánů mého muže, chci říct... jeho klientů,“ zavrkala Valerie a cpala si plátek masa do pusy. Elmira si prohlížela nějaké busty předků v nikách a její pohled zabloudil k soškám penátů u krbu, které i na tu vzdálenost měly zaprášené hlavy, ani podlaha nebyla čistá.

Odkašlala si. „Tebe moc nezajímá, proč jsem přišla? Půjdu k věci, tvůj muž je smutný, protože nemáte žádné děti, a já znám hodně bylin i postupů, které by ti pomohly a tak by se vaše manželství utužilo.“

„Já děti mít nemohu a ani je nechci,“ vyhrkla naštvaně Valerie tak, až příchozí Trila málem upustila onyxovou číši. Postavila šťávu na stolek a rychle odešla. Z kuchyně se ozval jízlivý smích. Špatné znamení v domě, který jeho paní nezvládá.

„Nemohu tě k ničemu nutit, jen ti nabízím své služby,“ řekla Elmira a všimla si, že Valerie má pocintanou i velmi drahou tuniku. Zvedla se, bylo jí nepříjemně.

Valerie si utřela ruku do hedvábí a chytila Elmiru za loket. „Počkej!“ Pak ztišila hlas a skoro plačtivě spustila.“ „Vždyť Antia skoro doma není, nevšímá si mne a nespí se mnou, nebo přijde opilý a usne. Copak tady mohou pomoci nějaké lektvary?“

„Jsem si jistá, že ano, pokud nemáš nějakou vnitřní fyzickou vadu,“ řekla Elmira a konečně si sundala kapuci z hlavy. Nad jejím uzlem v zátylku spleteného ze šesti zlatavých pramenů vyjekla Valerie nadšeně: „Ty máš, Elmiro, tak nádherné vlasy, kdo ti je takhle češe?“

„Většinou já sama, někdy vestálka Tulia.“

„Podle čeho máš tento účes, tohle Římanky nenosí,“ vyzvídala Valerie. „Ani nesmí, výjimkou je pouze den svatební. Ten účes je podle kněžky zobrazené na mínojském džbánu, který zdobí naši jídelnu. Chceš, abych ti učesala něco podobného?“ Valerie přikývla a nechala si přinést od služky hřebeny a různé olejíčky do vlasů.

Valerie trpělivě snášela rozčesávání zacuchaných vlasů a doslova předla blahem. Komu se poštěstí, aby jej učesala sama Vesta Maxima? Zato Elmira lišácky čekala na vhodný okamžik, aby se zeptala té vrnící ženštiny přímo.

„Proč myslíš, že nemůžeš mít děti?“

„Může zato on! Znásilnil mne hned po svatbě a mě trvalo dlouho, než jsem se z toho vzpamatovala a vyléčila. Zpočátku se pár roků snažil dítě udělat, ale mně byl tak odporný, že jej moje tělo nepřijalo – jak bych mohla otěhotnět,“ řekla hořce Valerie a pokračovala, „ptala jsem se matróny z jeho rodiny, zda se tohle smí, a ona se mi vysmála. Prý je to normální postup u všech nevěst v Římě, zažila to sama na sobě.“

Elmira byla zděšena tímto přímočarým vyznáním. „Valerie, musím tě upozornit, že dle zákona tě může manžel zapudit a poslat zpět k rodině, když mu nedáš potomka, víš to?“

Uzel byl umně spleten a Valerie sebou cukla a vstala. „Vím, ale poslat mne nemá kam. Moji rodičové dávno nežijí, vychovávala mne stará teta i ta umřela.“

„Vidím, Valerie, že tvůj muž ti kupuje drahé věci, určitě tě má rád, važ si toho a trochu více zapracuj na svém vzhledu. Já ti přinesla tinkturu z červeného jetele a kořene maralu, užívej jí dvakrát denně po třiceti kapkách rozpuštěných ve vodě. A buď ke svému muži milá, jsi hodně v řeči přímočará, to určitě není klíč ke tvému štěstí. Cítím, jak jsi nešťastná, to se musí změnit, Valerie, převezmi lépe svoji vládu nad domem, nechceš přece, aby se ti tvoji otroci posmívali, že?“

„Ach, jo!“ řekla Valerie a zašklebila se. „Tobě se to lehko řekne, Elmiro, jsi svobodná a nedotknutelná, víš asi pramálo, jak moje vrstevnice žijí, je to hnus!“

Elmira vstala, upravila si plášťěnku a zakryla vlasy. „Musím jít, mám další povinnosti, ráda jsem tě poznala, buď zdráva! Nemusíš mne vyprovázet, cestu ven znám.“

„Děkuji ti, a přijď zase někdy, prosím,“ řekla Valerie a pohladila si nový účes.

Elmira přikývla. Před dveřmi domu se vybavoval její doprovod s otrokem Duganem, zaslechla jen: „...je to prolhaná mrcha!“ Cestou do Domu vestálek přemýšlela nad údělem římských žen, i když s takovou špínou se ještě v žádném domě nesetkala. Obézní Valerie se dál nacpávala tučným jídlem a zalévala jej červeným falernským, až zcela opilá usnula na lehátku triklinia.

Ochladilo se, zato v senátu bylo celé dopoledne vedro. „Vážení otcové,“ začal předseda, začněme přečtením a schválením programu na celé dnešní zasedání“. Potom program přečetl, přičemž prvním bodem, který senátory rozehřál, bylo hospodaření Města. „Shrnuji celkové konto,“ řekl, „státní pokladna je nejen prázdná, ale i hodně zadlužená, jak mi sdělili censoři. Mám věrohodné zprávy o tom, že nás generál Sulla zase převezl. Z uloupeného zlata Apolónova chrámu v Delfách si prý razí vlastní peníze a vyplácí své vojáky, nám nepřivezla jeho loď skoro nic, z čeho budou římští občané žít? To se bude muset přešetřit!“

„To je lež!“ křičeli senátoři optimátů. Starý Metellus zdůraznil ve svém krátkém projevu, že platí-li Sulla své vojáky z kořisti, vlastně státní pokladnu šetří. Dohady a obvinění nabrala konce, proto byla schválena občerstvovací přestávka v zadním sálku, aniž kdo opustil senát. Další jednání začalo v osmé hodině dne, tedy po poledni, a po úvodních projevech předložili nyní oba cenzorové předsedovi senátu seznam těch senátorů, z kterých by měl být zvolen za zemřelého Gaia Maria nový pro příští rok, přičemž za něj v současném období doslouží consul suffectus Lucius Valerius Flaccus.Tak zněl návrh předsedy, který jej přečetl. Na prvém místě byl uveden Gnaeus Papirius Carbo, na kterého se konzul Cinna významně podíval, vždyť to byl jeho přívrženec.

To se nelíbilo optimátům, zejména mladým patriciům a začali pískat. Ještě nezapoměli na zákon Lex Papiria, strýce kandidáta, který umožnil přijmout občanství Latinům a dalším, i když byli v občanské válce protivníky Říma. Předseda volební komise LuciusValerius Flaccus je upozornil, že nebudou-li se chovat slušně, bude nucen je vykázat a nechat vyvést z Curie. Podíval se též na Cinnu psím pohledem, ve kterém sliboval, že pořádek bude, i kdyby měl kousat. Pak se vyjadřovali jednotlivci přihlášení do debaty o ctnostech a nectnostech všech kandidátů, přičemž na každém něco našli.

Optimáti rozhodně prosazovali Metella Scipia nebo Terentia Varra. Hodně dlouhý projev měl senátor Hortensius Hortalus. Mladý a dravý právník, obhájce všech podivných a zlodějských intrikánů z řad patricijů. Mluvil o právu, o potlačování optimátů, kteří vždy byli zárukou demokracie a dobře si žijícího Říma. Byly to samé naduté žvásty, a když už toho měl Cinna dost a šlehl očima zle po předsedovi, ten projev ukončil, že chce mluvit také konzul. Zase se pískalo, ukazovala se sprostá gesta, takže někteří mladí patricijové – pedárové, byli vyvedeni ze senátu, což povzbudilo hanlivé výkřiky čekajících čumilů před Curií. Prétor Carenius vyšel před dveře a poručil hlídkujícím strážím, aby uklidnili dav, a bude-li třeba, odvedli případné rváče do vězení. Dav se rozešel a jednání mohlo pokračovat.

Konzul Cinna pronesl dlouhý, ale všeshrnující projev o tom, co bude dál, politika senátu se nezmění, zavede větší tresty pro narušitele pořádku, tedy potulné bandy zhýralců, a požádal důrazně senátory, aby přistoupili k hlasování. Většina senátu schválila kandidáta Papiria Carba i Valeria Flacca, jak bylo na hostině u Cinny dohodnuto, a senát své zasedání ukončil včas, tedy před poslední hodinou denní, jak bylo zvykem. Otrávený a znechucený Antia Cepa marně čekal před senátem na nějaký vzkaz. Právě když opustil Forum Romanum a dal se na cestu k Aventinu, dohnal jej slouha z lupanaru v Subuře a předal mu odpověď. Antia se málem skácel přívalem krve do srdce. Hermioné vzkazuje, že má přijít v osm. Dal Fernxumovi dva sestercie a ten radostně odskákal jak kozlík, vždyť na pána tak dlouho čekal.

Censora Antiu přivítal Yaron a sundal mu tógu. Antia i v tom příšeří viděl na lehátku spící Valerii a zeptal se ostře: „Už je zase namol?“

Yaron přikývl a zeptal se tiše: „Pán si bude přát?“

„Zavolej mi Narimena s pomůckami a Dugan ať roztopí kotel s vodou!“ Prošel lehce kolem Valerie do peristylu a sledoval s úsměvem kočku, co se plížila ve vysoké trávě těsně u zarostlé fontány s vodou. Přesně jako ona, pomyslel si. Za chvíli jej zavolal Narimen, že lázeň je připravena, a tak Antia vkročil do malé skromné budovy za peristylem, kterou si nechal vybudovat před rokem, protože se nerad producíroval ve veřejných lázních. I když si tam byli všichni rovni, bohatí i chudí, útrpné pohledy mužů nad jeho špekovými zásobami ho ponižovaly.

Ponořil se do vlažného bazénu a řekl Narimenovi: „Jsem skoro mrtvý z dnešního zasedání, udělej vše proto, abych se cítil na dvacet!“

Po výstupu z lázně jej otrok Narimen natřel olejem a pomohl mu na stůl zakrytý lněným prostěradlem. Potom fabriem odstranil staré nánosy kůže a potu. Posléze jej dosucha vytřel a namastil vonnou mastí. Při masáži už Antia tak blaženě vzdychal, až se jej otrok zeptal: „Přeješ si ještě něco, pane?“

„Jestli máš na mysli to, co vždy, tak se mýlíš, půjdete se mnou do Subury!“

Narimen se zasmál, věděl, že dostanou pár assů, aby na něj čekali vedle v krčmě, než v lupanaru dosáhne svého.

„Udělej mi něco s vlasy, už to mám jak roští a také mne ohol do hlaďoučka, a ne abys mne pořezal!“ Narimen ještě nikdy pána neholil, vždyť holíren bylo ve Městě dost a Antia vždy chodil k Sicilanovi Larbímu, dnes to bylo jiné. Něco se děje! S třesoucí se rukou provedl otrok vše a byl poslán pro novou tuniku. Dugan na něho čekal v peristylu.

„Půjdeme s pánem do města? Cože se tak najednou šlechtí?“

„Je úplně mimo, má divné pohledy, asi se zamiloval.“

„To by nám tak ještě scházelo, z toho může být jedině průser! A víš, jak Řím trestá takové chlápky, co nedbají na svou čest.“ Ano, chodit do nevěstince nebyl přečin, ale zamilovat se do štětky? Když Antia procházel domem, viděl, že se nic nezměnilo, něco jako úklid Valerii nic neříkalo, takže si jen si pomyslel, že je vše při starém.

Bylo těsně před osmou a už jej vítal krčmář Navysus. „Máš vše připravené, pane, stejný zákusek a stejné víno. Budeš potřebovat ještě něco navíc,“ ptal se úlisně majitel krčmy a souběžně i lupanaru, „máme tu i nové ‚kousky‘, kdybys chtěl.“ ‚Kousky‘ byli mladí hoši, pochytaní piráty blízko pevniny u Černého moře a prodaní do otroctví. Vynášelo to hodně a bez práce, protože v Římě byli ve zvláštní oblibě pro jemná snědá těla a hezké rysy obličejů.

„Ne, děkuji, úplně mi postačí to, co minule.“ Navysus se taktně vzdálil a Antia vstoupil do malého pokojíku, kam se sotva vešla pohovka. Hermioné na ní ležela ve svůdné tunice, opět s maskou na obličeji, tentokrát s blond parukou.

„Pojď ke mně, Cibuláčku, a polib mně!“ Udělal, co chtěla, ale ona se posadila, v očích lesk hvězd, a řekla:

„Nikdo tě nenaučil líbat, ani tvoje žena ne?“

Zamračil se. „Tu já nikdy nelíbal, ani zdejší štětky ne, nechtěly to.“

„Tak já tě to naučím,“ řekla a objala jej kolem šíje.“

„Sundej si tu hnusnou paruku,“ vyštěkl, „nebo jdu pryč!“

Usmála se a udělala, co chtěl, a pak jej líbala tak, jak nikdy nezažil, srdce se zbláznilo a on též. Milovali se tak divoce, až sebou těla bila o pohovku a ta skřípala, tomu se smáli a raději se přemístili na podlahu. Když ucítil své tryskající sperma, skoro se lekl, ale její oči duhově zářily a říkaly, že vše je v pořádku, protože se jim to povedlo oběma naráz. Byl ohromen, odhrnul pramen jejích hnědých vlasů a políbil ji přesně na ono znaménko, které objevil minule. Lampa zablikala a naházela šarlatové odlesky do těch vlasů, ach, kdyby si tak mohl pramen ustřihnout, lépe by všechen ten hnus doma i v senátu přežil.

„Tu škrabošku máš naprd, poznám tě všude, sundej si i tuhle maškarádu a něco ti dám.“

Vstala a dala si na pečlivě stočené vlasy paruku. „Ne,“ řekla pevně, „a hlídej se trochu, doufám, žes mi neudělal cucflek, kdyby na to přišel, zabije mne!“

„Tvůj muž?“

„Ne, můj otrok, teda vlastně jeho otrok, je to bývalý gladiátor, šel si užívat do dražšího bordelu, než je tento. I to platím, také hodně pije a žere jako lev. A to nemluvím o dalších dvou otrocích, co jej doprovází, protože mne musí dovést domů.“

„U Jova, už neříkej nic. Přinesl jsem ti něco, co můžeš nosit bez obav na noze, předpokládám, že tvá skutečná tunika i plášť jsou až po paty, jak se na urozenou ženu sluší.“ Vytáhl dvojitý něžný řetízek s přívěskem srdce a připjal jí ho na úzký kotník. Pohladila Antiu po vlasech a políbila do prošedivělých prstenců.

„Děkuji. Za dárek i čas, který jsi mi věnoval. Jsi můj zlatý Cibuláček.“

„Jmenuji se Marcus, jestli ti to nevadí.“

„Ani jménem ti nemohu říkat, mohla bych si jméno vtisknout do jazyka, před někým se prozradit. Promiň, ale musím odejít, teď jsem ‚jako‘ v lázních.“

„Ty tady nezůstaneš?“zeptal se opatrně, žárlivost jej napojila jedem.

„Ne, jsi jenom ty a budeš muset čekat, až zase bude zasedání v senátu, ozvu se sama.“

Doprdele, ozval se Antiův mozek, čí je tohle manželka? Zachytila jeho polekaný výraz. „Buď trochu chlap, mně vypráskají důtkami z Říma, ne tebe. A to je ten nejmírnější trest, až mne někdo obviní.“

Sotva se oblékl, vystrčila jej ze dveří. Sundala řetízek a zapla jej za mamillar pod tunikou. Zaplatila Navysovi a zadním východem odešla doprovázena Fernxumem o dvě řady domů výše k další zasmolené krčmě.

Sluha přivedl její doprovod a seběhl dolů s kopce, v jeho tunice vesele zvonily mince. Svoje otroky Dugana a Narimena Antia hledat nemusel, zevlovali venku a tentokát byli opilí oni, vydal se k domovu řádně vypocený a se splasklou duší. Starší otrok Dugan zachytil Antiu tak tak, protože ten pramálo věnoval pozornost cestě, snil o tom, jaké by to bylo, kdyby jej doma čekala Hermioné. „Proč si, pane, nevezmeš na cestu svůj pěkný vozík a muly, a všude chodíš pěšky?“ zeptal se Narimen.

Antia vzdychl. „Protože bych jel rychleji, než oba stihnete vystřízlivět,“ řekl přísně. Uviděl sluhovo psí vystrašené oči a tak řekl mírněji: „Protože potřebuji zhubnout.“

Otroci se na sebe významně podívali, je to tak, jak si myslíme, náš pán je opravdu zabouchnutý. Když přivedli Antiu domů, nečekaně mile je přivítala Valerie a vzala Antiu kolem pasu.

„Čekám na tebe s večeří, dalo mi to práci, doufám, že ti bude chutnat!“

Ucukl a konečně zjistil, že je krásně učesaná. „Nemám hlad!“zavrčel a odebral se do své ložničky. Všechno jídlo nechala odnést prasatům, která si chrochtavě pochvalovala nezvyklý přídavek v hospodářské části za domem. Cítila se ještě hůře než před návštěvou Elmiry. Sedla a napsala jí dopis, požádala jí o návštěvu „...samosebou až bude po pohřbu Maria, vím, že nemáš času nazbyt.“

19. Januaria, v pozdním odpoledni, kontrolovala paní Aurelia Cotta Caesarová velikost nové puly, čerstvě ušité pro syna, kterou – když si ještě jednou měl před matkou obléci – vzdorovitě odmítal. „Když mi ji včera krejčí Mourap naposledy oblékl, byla mi dobře, chováš se ke mně jako k hošíkovi a to mě štve!“

„Jak to se mnou mluvíš, budu si stěžovat tvému otci na tvé chování v poslední době. Vždyť otec ani neví, jak jsi vzteklý, že jsi zlomil ruku Malikovi ty!“

„Je to jenom otrok, věc, co se porouchala a dá se koupit nová, ne?“

„Ano, je to jen otrok, ale ne tvůj! Je to majetek tvého otce. Mně však vadí, jak málo se ovládáš, ty – patricij! Měl bys toho otroka převyšovat svou ctí a nechovat se jako honák dobytka.“

„Ale, matko, ideály cti v tomto Městě už dávno vzaly za své. Ještě stále na ně věříš?“

„Ano, Gaie. Však on ti to otec objasní, až bude po pohřbu, to mi věř!“

Mladík Julius Caesar pohlédl matce tvrdě do očí a sebevědomě prohlásil: „I já si chci s otcem promluvit, jako muž s mužem, nevšimla sis, že jsem dospělý?“

Nakonec Caesar přece jen pulu znovu oblékl a se svou bledostí kůže v ní vypadal jako myš. Matka jej plácla po rameni. „A chovej se zítra slušně a důstojně, ty chlape jeden!“

Zrudl. Matka jako vždy chce vtipkováním zakrýt to, co ví kdejaký Alík! pomyslel si. Měl však svou matku velmi rád, vztek jej přešel cestou do lázní, kde na jeho očistě i úpravě pracoval mladý otrok a tonzor Larbí. Všechny chloupky a vousky musí pryč, protože zítra... Chtělo se mu brečet jako dítěti, měl strýce Maria odmalička rád. Často spolu rybařili v zátoce Neapolského zálivu v Misenu, kde měl Marius letní statek, rozuměli si, určitě víc než si rozumí se svým otcem. Nebo to byla všechno jenom lež? Večeřel málo a nemohl usnout.

20. Januaria r. 86 př. n. l.

Ještě před úsvitem dorazil před Mariův dům krytý povoz, doprovázený eskortou vojáků, a přivítal je mladý Marius: „Tak už jste tady... je v táboře vše nachystáno?“

„Ano, pane,“ odpověděl jezdec v naleštěném brnění a a zasalutoval. Vojáci přenesli máry s Mariem na vůz a zatáhli plachtoví. Než odjeli, vyběhla Julia a zatahala Maria za tuniku. „Kam vezeš svého otce? Víš přece, že si přál mít hrob tady, na Aventinu mezi olivovníky.“

„Matko, nejprve jej musí uctít ti, které měl nejraději, jeho legie! Teprve pak bude vezen přes celý Řím až sem pod Aventin. Pochován ale bude u Via Appia, kde jsem nechal přichystat rodinnou hrobku, nebude zakopán na naší zahradě jako pes! Celé Město bude přihlížet čestné přehlídce na Martově poli a pak již nezakryt pojede zpět, takže se tam musí všichni seřadit do průvodu, doprav se tam s Caesarovou rodinou, já pojedu teď s vojáky.“

„Proč tak složitě a bez ohledu na přání otce,“ zeptala se čerstvá vdova Julia, „a otroky mám nechat doma?“

„Protože legie nemohou jet přes pomerium Říma, to přece víš, a jestli chce jít Gadulah, ať přijde, je to její volba svobodné Římanky, už nám přece nepatří.“

Do půl hodiny spěchaly všechny nohy a všechna kola k Martovu poli. Tam se konala velkolepá přehlídka Mariovy nejvěrnější legie a také závody jezdců ve stínání hlav nepřítele, k čemuž posloužily dýně. Vítěz souboje obdržel pozlacený věnec a ten položil Mariovi k nohám. Posléze se průvod vydal klikatými cestami přes celý Řím, postupně se přidávali kněží v čele s pontifikem, rodina a padesát nejvyleštěnějších legionářů, k velkému obdivu občanů, když se průvod zastavil na Velkém tržišti, aby zde pronesl svůj projev k lidu konzul Cinna. Někteří se ukláněli v slzách a házeli všelijaké dárky na nosítka s Mariem. Senátoři, povětšinou jen přívrženci Gaia Maria, na ně pohlíželi s odporem, čímž dávali najevo, že se lůza chová nedůstojně. Byli to nejen řemeslníci a chudina placená státem, ale i herci, umělci a mezi nimi se proplétali prostituti a povětrné ženštiny. Někteří senátoři se pod tunikami potili ve svých sádelnatých tělech, asi nejvíce Marcus Antius Cepa, který to své nenáviděl.

Na Via Sacra zavanul pach chudoby ze Subury, mísil se s těžkými parfémy matrón v průvodu, z nároží krčem čpěly amfoŕy na moč, do toho zněly výkřiky najatých plaček. Konečně se průvod zastavil na Via Appia před otevřenou vyzděnou hrobkou. Vojáci vzdali poctu se skloněnými pilly a po kněžském obřadu proseb k bohům za přijetí duše Maria i vykuřování byl zemřelý konzul položen do prosté dubové rakve, dle jeho vůle i se svým gladiem, a spuštěn do kamenné krypty. Byl zakryt mramorovou deskou, právě na ni položily Vestálky obětní koláčky a nádobky pro záhrobní božstva. Nyní bylo na kamenících, aby vztyčili bílou stélu s Mariovým portrétem. Vojáci odjížděli, senátoři i úředníci nasedli do svých povozů či nosítek, Cinna důstojně odkráčel v průvodu svých dvanácti liktorů, o které se měsíc nebude muset s nikým dělit, římské matróny se také nechaly odvézt a u čerstvého hrobu zůstala jen rodina a příbuzní. Strabingus Lago, nejvyšší kněz, pokynul celému podřízenému společenství kněžstva k odchodu. Elmira se prosmykla kolem rodiny Caesarů, se kterou ještě pontifex hovořil, kývla na Gadulah a dosti rychle vplula mezi vzdálenější a nepříliš udržované náhrobky i břečťanem obrostlé stavby luxusních hrobek. Ti, co si ji všimli, dobře chápali její potřebu a kromě Strabinga se neznepokojovali.

Elmira zaslechla z jedné polorozbořené hrobky charakteristické sténání a vzdechy, které ji příliš nevyděsily, jenom se podivila, k čemu všemu může pohřeb sloužit. Popošla ještě trochu dál a v podřepu zasedla za keřem obrostlý pahorek s betonovým kvádrem. Neslyšela jen fňukání sexuálního vytržení, ale do těchto zvuků se mísil dětský pláč. Šla za tím pláčem a na zemi vedle otevřené krypty uviděla zabaleného novorozence. Rozhlížela se, ale kromě těch dvou tu nebyl nikdo. Sehnula se a vybalila dítě z hadru, byla to holčička. Znovu ji pevněji zavinula a nenapadlo jí nic jiného než vložit do malé pusinky palec. Dítě sálo, až jí prst zrudl, ale protože nic neteklo, rozplakalo se.

„Polož tu holku tam, kde byla!“ ozvalo se za ní. Byla to Gadulah. Elmira se trochu lekla, protože ji neslyšela přijít. „Polož ji!“

„Jak víš, že je to děvče?“ zeptala se Elmira.

„Protože sem se kluci neodkládají, dají se totiž dobře prodat na trhu s otroky.“ „U Jova, kdo tohle mohl udělat? Takové svinstvo!“ vyhrkla Elmira k přísně vyhlížející Gadulah.

„Stejně je to parchant nějaké kurvy, může být nakažená syfilidou, okamžitě to dítě polož na zem!“

„Vždyť tu umře hladem a zimou!“

„Ano,“ řekla stroze Gadulah, „vždyť je to jen res vacantes – věc odložená majitelem, měla bys to vědět, když jsi tak studovaná, Elmiro!“

„Dobrá Matko Říma,“ sepjala Elmira ruce a dívala se do modravého zvonu nebes, „pomoz prosím tomuto nebožátku!“

„Nebuď tak dramatická, Elmiro, jistě to děcko někdo slyšel, bohatců tu bylo dnes dost, snad si ji někdo vezme. Ale věř, osud té holčičky bude horší než smrt, zas z ní bude jenom kurva!“

Elmira se otřásla hanbou a hnusem nad tím, co vidí a slyší od propuštěné otrokyně. Nečekala to. „Opravdu jí nesmím pomoci?“

„Chceš-li upadnout do podezření, že jsi utajená matka, pak jsi blázen! Víš, co tě čeká, zákony znáš lépe než já,“ řekla tvrdě Gadulah. „Pojďme zpátky, čeká na tebe tvůj otec, Elmiro, vím, že se tam baví s Caesarovými velmi nuceně.“

Elmira na ni pohlédla jako na cizí ženu. Aby zaplašila hněv a deroucí se sprostou nadávku, kterou ve své domovině říkat mohla, odkašlala si a projevila zájem. „Kdy se budeš vdávat, už máte vše zařízené?“

„Ještě to chvíli potrvá, kdyby nebylo smrti toho starého kozla, dávno bych byla od Mariů pryč!“

Elmira se zastavila. „Proč tak ošklivě mluvíš o člověku, který ti dal svobodu a dle drbů služek tě i zabezpečil?“

„Teď jsi rozčilená, jak vidím, a moje odpověď by to nezlepšila, vždyť ty o mém životě nic nevíš.“

Je to tady zas, pomyslela si Elmira, zase jsem za okrasné zvíře. Když přišly až k hrobu, kde postávala a posedávala rodina Caesarů a Mariů, uviděla výsměšný pohled mladého Caesara a výčitku v očích otce. Mladý se k ní přitočil a pobaveně řekl: „Vidělas něco, cos neměla, že?“ Přikývla. „Zvykej si, velekněžko, Řím není tím, čím se zdá!“

„Pojďme,“ zavelel Strabingus Lago, „hodně jsi mne zdržela a já mám další povinnosti. Zítra se bude číst závěť Maria a já u toho musím být, tak si to přeje vdova i její bratr Julius Caesar starší. Musím znovu do archivu.“ Celou cestu do Regie pak pontifex poslouchal zoufalý hlas své dcery a tišil její hněv nad chováním římských odkladačů dětí, které ani nikdo zákonem netrestá.

„U nás Boianů, otče, ač jsme římskou společností nazýváni barbary, se něco takového neděje. Kmen dobrovolně a bez reptání vychovává všechny sirotky, ať byli rodiče kdovíjací,“ zakončila své stesky Elmira. Podíval se na ní laskavě, pokýval hlavou a pak řekl: Není to moje ani tvoje věc, ale pokusím se s někým promluvit, moje moc je také omezena a zlé jazyky jsou všude!“

Rozuměla mu i nerozuměla. Elmira odešla z Regie a vešla do hlavního atria Domu vestálek. Dívky již byly přichystané, poslala tedy do služby tři nejstarší a sama se vydala na Aventin za Valerií. Opět jí otevřel Yaron a Valerie jí tentokrát přivítala o mnoho vřeleji než minule.

„Jsem tak ráda, že jsi přišla, Elmiro,“ uvedla ji k plnému stolku a opět zavolala služtičku Trilu, aby nachystala čerstvou šťávu z ovoce.

„Položím ti teď jedinou otázku, Valerie, jsem tlačena časem, můžeme se spolu projít ? Řekni mi, byla bys ochotná vychovávat cizí opuštěné dítě?“

„Musím se rozhodnout, hned?“

„Ano, jde o život toho dítěte!“

„Elmiro, copak smím udělat takové rozhodnutí bez svého manžela? Vždyť mne vyhodí z domu i s tím děckem, mám strašný strach!“

„Někdy je třeba jednat okamžitě. Půjdeš, nebo ne?“

„Nechceš nejdříve se mnou povečeřet, abych si to mohla rozmyslet,“ zeptala se zastřeným hlasem Valerie.

„Potřebujeme asi hodinu a půl, není to tak blízko a brzy se začne stmívat, chceš jít potmě?“

„Tak nejprve něco sněz, Elmiro, jsi na mne moc rychlá,“ řekla Valerie a podala Elmiře malou misku zeleniny a skopového, vše zalité peprnou omáčkou.

Elmira si jen tak z povinnosti vzala list rukoly polité olivovým olejem a zapila šťávou. „Potřebuji si omýt ruku, ale nemohu v impluviu,“ řekla Elmira a vstala od stolku.

„Jdi do kuchyně, je tam sud na pitnou vodu i nádoba,“ odpověděla Valerie a cpala se dál masem.

Ani v kuchyni nebyl pořádek, spíše jedno přes druhé, ale Trila jí nádobu podala a vodu do ní přelila. V té době obě uslyšely halas od dveří domu, chvíli obě vyčkávaly, Trila věděla hned, že je to pán domu i s otroky a všichni jsou v ráži.

„Potřebuji s tebou mluvit,“ řekla Antiovi rázně Valerie. Otroci se rychle vytratili, znali dobře, co bude následovat.

„Teď ne, nemám náladu tě poslouchat,“ zněl výhružně hlas censora.

„Ale já potřebuji...“ již úpěnlivěji zněla Valerie.

„Nechoďme tam, paní,“ špitla vyděšeně Trila k uchu Elmiry.

„Mně nezajímá, co potřebuješ, stejně jako tebe nezajímá, co potřebuji já,“ zněl již výhružně Attiův hlas.

„Potřebuji odejít,“ pokračovala Valerie, jakoby nevnímala tón hlasu.

„Nikam nepůjdeš a nachystáš mi jídlo!“

„Nachystám, ale řekni mi, Antio, mohli bychom spolu vychovávat cizí dítě?“

„Míníš nějakého nalezence?“ řekl posměšně.

„Ano,“ řekla trochu tišeji, „když nemůžeme mít vlastní.“

„Jak nemůžeme, snad ty nemůžeš! Na to, žes mi odporovala, když jsem se snažil, jsi zapomněla? Cože jsi tak najednou změnila názor, přiznej se!“

„Třeba bys potom nechodil pořád pryč, vždyťjá vím kam chodíš!“

Antiovi se zatmělo vzteky před očima. „Špehuješ mně?“ Blížil se k ní s krvavě rudýma očima.

„Nešpehuji, ale vím!“

„Víš, hovno!“ zařval Antia, ledaže by na mne někdo donášel vymyšlené klepy!“

Ustoupila. „Ovládej se, nejsme tu sami, přišla za mnou Elmira.“

„Takže to ona měla ten báječný nápad. A kde se schovává, když má čisté úmysly, to slušní hosté nedělají,“ syčel Antia.

Elmira vyšla z kuchyně a vypravila ze sebe: „Nemám proč se schovávat a nepatřím mezi občany Říma, kteří pletou intriky, o klepy se nestarám, ani je neroznáším!“

„Okamžitě opusť můj dům a vícekrát se tady neobjevuj! To, cos navrhla mé ženě, nemá s léčbou bylinkami nic společného.“

„Řekl jsi, censore, že tvoje dveře jsou mi kdykoliv otevřeny, vzpomínáš?“

„Ano, ale o cizích parchantech nebyla mezi námi řeč. Čenicháš tam, kam nepatříš, proto na sebe narážíme, nevěřím ti! Před chvílí jsi podotkla, že nepatříš mezi občany Říma, to je čistá pravda, naše ženy to nedělají. A teď jdi!“

„Chtěla jsem pro vás dva to nejlepší, bez postranních úmyslů, promiň tedy. Je docela možné, že časem připustíš svůj omyl, ale to už bude pozdě.“

„Kurva, na co?“ zařval rudý censor.

„I ty budeš potřebovat soucit. Nebo lásku. Buď zdráv!“ Elmira rychle odešla a Trila utekla znovu do kuchyně nachystat pánovu večeři. Snažila se zavřít uši před nadávkami a fackami, které schytala její paní Valerie. „Jalové krávy a blbé špindíry“ létaly vzduchem. Valerie však neplakala a čekala až se Antia svalí na pohovku k plnému stolku s jídlem.

„Budu si na tebe stěžovat u soudce,“ řekla pevně a odešla do svého pokojíčku. „Vyhodí tě, ani tě nevyslechne a možná to udělám i já,“ řekl stroze a začal se cpát.

Obsluhovali jej jako vždy Dugan i Narimen, lichotili mu pro jeho rozhodnost a ráznost, jak by ne, chtěli si do budoucna pojistit své propuštění. Licoměrnost byla pro oba jediná cesta ke svobodě. Nejmladšímu a soucitnému otroku se Elmiry zželelo a tak přišel za Antiou s prosíkem. „Pane, mohl bych Elmiru doprovodit do Domu vestálek? Nevzala si doprovod ani nosítka.“

Antia se zamyslel, byť právě teď se nezdálo, že by vůbec myslet mohl. Kdoví, co má Vestálka v úmyslu, bylo by dobré se to dozvědět a později využít proti ní. Jeho senátní kolegové o něm říkali, že „má nos“.

„Jsem velkorysý, tedy jdi, ale to ti povídám nikde se necourej, jinak... však víš!“ Potom poručil Narimenovi, který byl v dobré kondici, aby se vydal za nimi tak, aby nevěděli.

„A ty, Dugane, zkontroluj, zda dostala nažrat má prasata, potom budeš hlídat dům, dokud se ti dva nevrátí, ráno mi nahlásíš, za jak dlouho přišli.“ Antiu po jídle zlost přešla, Dugan jej převedl do malé ložnice a přikryl. Sám byl tak unavený po dnešním dni, že by nejraději usnul. Štípal se do stehen i paží, aby se tak nestalo, jeho pán měl hodně silnou ruku, pokud se chopil důtek, bylo to hodně zlé.

Elmira se nehodlala vracet, sešly s Yaronem pod Aventin na Via Appia. „Koho hledáš, paní,“ zeptal se v obavách otrok.

„Po pohřbu jsem si musela odskočit a našla jsem tady narozenou a zdravou holčičku, nemohu ji tady nechat umřít!“

„Neslyším dětský pláč, buď nežije, anebo si ji někdo vzal,“ ozřejmil situaci Yaron.

Přerostlou trávou i křovím se dostala až ke známé rozvalené hrobce, ale dítě tu nebylo. „Yarone, už se vrať, pán tě bude postrádat, já cestu znám, nebojím se.“ Nemusela jej přemlouvat, měl strach, sem přece kněžku doprovázet neměl. Vrátil se tedy a chvíli za ním vystoupil ze stínu i Narimen. Lekl se ho a nebylo to o nic lepší, když mu Narimen jízlivě sdělil, proč za ním šel a že musí pánovi vše říct. Elmira došla do Domu vestálek zaprášená a upocená, jak spěchala, ale hlavně duševně zdrcená. Věci se mají řešit hned, vyčítala si a pak, když se setkala se svým otcem, nebylo co zapírat. Velmi dobře tušil, kde byla a proč. Tentokrát se hodně zlobil, snad ze strachu o ni. Nemá se přece o své vůli toulat po nebezpečných místech, kdyby se jí něco zlého stalo, byla by to jeho zodpovědnost. Pontifex si vyčítal, že poskytl tu největší ochranu v Římě tak svéhlavé ženě. Jenže přinesla od Bontlyxe ochranný amulet na své dětinské šíji a čest mu velela, odvděčit se vzdálenému příteli.

„Dcero, budeš mít o hodně přísnější režim než doposud, chci vědět o každém tvém kroku, jsi sice dospělá žena, ale nechováš se tak, nejraději bych tě nechal zbít, ale kdoví, co na tebe ještě osud chystá, co tomu říkáš?“

„Souhlasím,“ špitla a políbila mu ruku.

„A ještě něco, o to dítě bude postaráno! Už je ti líp?“ Ač se bránil, objala jej. „Díky otče!“

Dalšího dne si nechal censor Antia Cepa převyprávět od Narimena jeho sledovací cestu. Potom přikázal oběma starším otrokům, aby Yarona přivázali k lavici a každému z nich poručil, aby mladému vysázeli dvacet ran jeho révovou holí. Tenkrát, v Mariově legii, když byl ještě setníkem, sloužila k výpraskům nováčků. Výsledkem byly hluboké krvavé šrámy na zádech trestaných. I teď hůl vytvořila stejné dílo, Yaron však jako křehký mladík omdlel. Antia na něj plivl a pak poručil otrokům, aby jej polili vědrem vody.

Když se mladý probral a zakroužil uštvaně očima, řekl mu jeho pán: „Příště se umývat nebude, ale sypat solí!“

O dvě hodiny později si nechal zapřáhnout mulu do lehkého vozíku a odjel za úředními povinnostmi, což bylo čtení Mariovy závěti v jeho domě. Valerie se přesvědčila, že manžel odjel, a snažila se Yarona ošetřit.Viděli ji všichni z domu. Pevně si umínila, že zajde za soudcem, i kdyby ji Antia znovu ztloukl.

Dugan s Narimenem si posměšně notovali starou sprostou odrhovačku o nevěrné ženě, s trefným refrénem: „Hlavně, že je všechno v pořádku!“

Malik IV.

V době, kdy jsem se nechal na Tiberském ostrově ošetřovat tím nejlepším lékařem v Římě – Asklépiadem z Prúsy – dostal můj pán Gaius záchvat, který po mém návratu s potěšením okomentoval starý Hagos. Prý mu paní Aurelia domlouvala, ale on jí najednou neslyšel, začal sebou trhat a nakonec sebou praštil o zem. Ihned zavolali Afrenobia, osobního lékaře rodiny Mariů i Caesarů. Byl prý bezradný a strčil Caesarovi nějakou hůlku mezi zuby a držel mu ramena. Moc to nepomohlo, protože se mu valily sliny s pěnou z úst a začal se dusit. Tak ho položil naznak a hlavu na stranu, stejně si pokousal ret, nebo možná jazyk. Byla to prý hrůza, řekl mi Hagos, matka Aurelia lamentovala, že u nich nikdo takovou chorobu neměl, na což odpověděl starý Caesar, že kdyby si nevymýšlela po porodu a nechtěla kojit sama svým mlékem, které bylo vodové a namodralé, měl by Gaius správnou výživu od kojné, zdravé jako dub. „Připadali mi jako psí smečka,“ vyprávěl Hagos, „štěkali na sebe a synáčkovi tekly sliny s krví jako vzteklému psovi.“ Afrenobius jim vysvětlil, že Gaius musí být v klidu, pít jeho neznámé dryáky a také musí rodina obětovat zvíře bohu Apolonovi v pravé poledne a věnovat obnos bohu Aeskulapovi na Tiberském ostrovu. „Jeho rodiče se na sebe škaredě dívali, oba jsou přece držgrešle,“ dokončil Hagos.

Nevěděl jsem v tu chvíli, zda se mám radovat, že rodina chlubící se božským původem je takto postižena úlitbou bohům, nebo litovat svého pána, ruka mne totiž příšerně bolela. Měl jsem starost, zda se mi zahojí, jestli dobře sroste, a potají se radoval, že mne nebude Gaius v noci otravovat. Přesto jsem na starém Hagosovi vyzvídal, zda měl Gaius takové záchvaty již dřívě, dozvěděl jsem se, že ano, ale jako maličký, tak do tří let. Umínil jsem si, že se na tuto chorobu zeptám samotného Asklépiada, až mi bude sundavat dlahy a obvazy. Ptát se Caesara bylo zbytečné, hodně dlouho na mne nemluvil, asi chtěl, abych připustil, že jsem vinen já. Také jsem měl záminku přeptat se Elmiry na případnou léčbu bylinami, vždy hovořila s nadšením o všemocnosti přírody.