MARTHA WELLS

CHYBNÝ PROTOKOL

Rogue Protocol

Copyright © 2018 by Martha Wells

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © František Jahnátek, 2020

Cover © Jaime Jones, 2020

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-782-2 (ePub)

ISBN 978-80-7642-783-9 (mobi)

MARTHA

WELLS

***

CHYBNÝ PROTOKOL

Z DENÍKŮ ROBOKATA

OBSAH

KAPITOLA první

KAPITOLA druhá

KAPITOLA třetí

KAPITOLA čtvrtá

KAPITOLA pátá

KAPITOLA šestá

KAPITOLA
první

*

Na tranzitní roboty mám zkrátka smůlu. První mě vzal na palubu jako černého pasažéra výměnou za sbírku seriálů. Nic jiného nechtěl a po celý let se choval podle předepsaného protokolu. Není divu, že jsme si toho moc neřekli. Aspoň jsem ale měl klid na svoje oblíbené zábavní pořady. Pochopitelně jsem si díky této zkušenosti začal myslet, že se tak chová každý tranzitní robot.

Pak jsem se setkal s asociálním robotickým tranzitem. Oficiálně měl ART na starost řízení vesmírné výzkumné lodě. Kromě toho mi párkrát vyhrožoval zabitím, sledoval se mnou moje oblíbené seriály, změnil mi konfiguraci těla, poskytoval skvělou podporu, přesvědčil mě, že se mám vydávat za bezpečnostního poradce, zachránil životy mých klientek, a když jsem pozabíjel pár lidí (mimochodem pěkných mizerů), tak po mně všechno uklidil. Vážně mi chyběl.

A teď byl přede mnou další let.

Jako ty předchozí ho řídil tranzitní robot a kromě pasažérů už žádnou lidskou posádku na palubě neměl. Loď většinou převážela techniky a lidi s vylepšenými schopnostmi, podle toho, kdo si ji pronajal. Zrovna ideální společnost to sice nebyla, ale lepší přepravní loď letící mým směrem jsem nenašel.

Na rozdíl od ARTa se mnou tenhle tranzitní robot komunikoval jen přes piktogramy a nechal mě nalodit se výměnou za pěknou porci seriálů. Seznam cestujících se nacházel na veřejné síti, takže jsem se pro jistotu nechal zapsat jako jeden z nich; co kdyby někdo kontroloval počet osob. Musel jsem ale zároveň uvést profesi. Ve slabé chvilce mě nenapadlo nic lepšího než bezpečnostní poradce.

Tranzitní robot to pochopil tak, že mě může použít jako ochranku a začal mi rovnou servírovat informace o problémech mezi pasažéry. Asi jsem vážně idiot, ale přistoupil jsem na to. Neptejte se mě proč. Nevím. Dost možná to mám vepsané ve své DNA a nemůžu jinak. (Snad někdy objevím kód, který jasně řekne: „Ano, přijal jsem Vaši žádost, ale rozhodl jsem se ji ignorovat.“)

Zpočátku to šlo snadno. Stačilo jen říct: „Jestli na ni ještě něco zkusíš, tak ti ty ruce přerazím. A pěkně pomalu.“ Pak se to trochu zkomplikovalo, a dokonce i ti, co byli dosud v klidu, se pustili do rvačky. Stálo mě to hodně času (tak cenného času ke sledování seriálů), abych je od sebe dostal a urovnal hádky, které mi jinak byly naprosto ukradené.

Zbývala už jen poslední fáze letu a zatím se nám podařilo každou rvačku přežít. Už ani nevím, pokolikáté jsem se vydal urovnat hádku, tentokrát v jídelně.

Neměl jsem sice k dispozici žádné drony, ale i z bezpečnostních kamer jsem ještě přede dveřmi věděl, kde se kdo v jídelně nachází. Prošel jsem chumlem na sebe křičících lidí, prokličkoval mezi zpřeházenými stoly a židlemi a postavil se mezi dva rváče. Jeden z nich držel nějaké kuchyňské náčiní, které ale v příštím okamžiku pustil. To když jsem mu je obratně, aniž bych mu zlámal jedinou kůstku v prstech, vykroutil.

Možná si říkáte, že když se do něčeho vloží bezpečnostní poradce a odzbrojí útočníka, nikdo už nebude mít chuť se rvát a přehodnotí situaci. Tak to se mýlíte. Vrávoravě ustoupili, ale dál si nadávali. Přihlížející na ně přestali povykovat a namísto toho začali pokřikovat na mě. Každý se mi snažil po svém překotně vysvětlit, co se vlastně stalo.

„Dost už!“ zařval jsem jako někdo, kdo předstírá, že je vylepšený člověk a bezpečnostní poradce zároveň, a může si dovolit lidem nařídit, aby sklapli.

Ztichli.

Pak jeden z nich jménem Ayres ze sebe vypravil: „Pane poradce Rine, neříkal jste náhodou, že už sem nechcete znovu přijít a zasahovat?“

Ten druhý, Elbik se jmenoval, se dramaticky rozpřáhl a řekl: „Pane poradce Rine, on tvrdil, že…“

I když jsem původně na stanici RaviHyral používal jméno Eden, nechal jsem si ho změnit na Rin. Byl jsem si naprosto jist, že bezpečnostní složky si moje jméno s masakrem na soukromé vesmírné lodi nijak nespojily, a kdyby náhodou ano, stejně by nikoho nepronásledovaly mimo svoje pole působnosti. Pokud by si je tedy k tomu někdo nenajal. Radši jsem neponechal nic náhodě.

Zpoza nakupených židlí a stolů se začali pomalu soukat ostatní a honem přidávali svoje verze toho, co se stalo. A zase se spustil křik a dohadování. Typické. (Kdybych už něco o lidském chování nevěděl ze seriálů, myslel bych si, že jediným způsobem komunikace mezi lidmi bývá křik a dohadování.)

Těch uplynulých dvacet šest cyklů v jejich společnosti mi ve skutečnosti připadalo jako přinejmenším dvě stě třicet. A to jsem se je pokusil rozptýlit a přeposlal do centrálního systému přepravní lodě všechny seriály. Prakticky to znamenalo, že je mohli sledovat téměř kdekoli na palubě. Hluk a křik se tím trochu snížil (hlavně u dětí) a rvaček taky ubylo. Zvlášť když jsem jednoho rváče přidržel levou rukou chvíli u zdi a nastolil jasná pravidla. (Pravidlo číslo jedna: nedotýkejte se bezpečnostního poradce Rina.) Jenže i přesto jsem několikrát jen bezmocně přihlížel tomu, jak si vylévají srdce, hází jeden na druhého špínu, stěžují si, jak je zneužívají korporátní společnosti (o tom už něco vím), a celkově, jak to je všechno na nic. Už mi z toho pomalu hrabalo.

Dneska jsem ale řekl: „Nezajímá mě to.“

Zase všichni ztichli.

Pokračoval jsem: „Zbývá nám šest hodin letu. Po přistání si dělejte, co chcete.“

Nezabralo to. I tak mi museli říct, kvůli čemu se tamti dva chlápci rvali. (Už ani nevím, co to bylo. Jakmile jsem vyšel z místnosti, vymazal jsem záznam.)

Rozčilovali mě a chovali se strašně dětinsky. Pozabíjet jsem je ale nechtěl. No tak dobře, možná trochu.

Bezpečnostní jednotka se především stará o bezpečnost svých klientů a snaží se zabránit komukoliv, kdo chce tuto bezpečnost narušit a buď je zmrzačit, nebo rovnou zabít. Zároveň musí taktně zabránit tomu, aby se nezmrzačili či nepozabíjeli navzájem. Jaké by k tomu mohli mít důvody, bezpečnostní jednotku nezajímá. Od toho mají svého nadřízeného, aby to vyřešil. (Popřípadě ignoroval tak dlouho, dokud se celý projekt nezvrhne v jeden velký masakr a bezpečnostní jednotka se nezačne modlit za naprosté zničení všech zúčastněných. Ne že bych o tom sám něco věděl.)

Jenže kromě mě tady už nikdo na bezpečný let nedohlížel. Věděl jsem, kam mají namířeno, a zrovna tak to věděli i oni. O to víc asi předstírali, že je rozčílila taková hloupost jako to, že si Viniga nebo Eva vzala nějaké ovoce navíc. Vždy jsem je vyslechl a předstíral, že to hned vyšetřím a zjistím, kdo například nechal prázdný obal v umyvadle.

Cílem jejich cesty byla jakási zavšivená planeta, kde na ně čekala jen samá práce. Od Ayrese jsem se dozvěděl, že se všichni upsali na dvacet let, a že pokud vydrží, přijdou si na slušné peníze. Byl si moc dobře vědom toho, že jde o šílenou dohodu, ale pořád to bylo lepší než nic. Pracovní smlouva sice zajišťovala ubytování, ale jinak se jim všechno ostatní, jako jídlo, energie a lékařská péče včetně prevence, účtovalo.

(Jasně, Rathi kdysi řekl, že používání konstruktů se v podstatě rovná otroctví, ale na druhou stranu jsem nikdy nemusel platit za opravu, údržbu, munici a brnění. Samozřejmě se mě nikdo neptal, jestli stojím o práci bezpečnostní jednotky, ale to už mluvím jazykem metafor. [Poznámka na okraj: bude potřeba vyhledat si význam slova metafora.])

Zeptal jsem se Ayrese, jak se těch dvacet let počítá: jedná se o planetární kalendář, nebo vlastní kalendář korporace spravující onu planetu? Nebo používají standardní kalendář běžně doporučovaný korporacím? Nechápal, co po něm chci. Snad ani nepochopil, proč by na něčem takovém mělo záležet.

Přesně kvůli tomu jsem nechtěl s nikým z nich navázat hlubší vztah.

Kdybych mohl, vybral bych si k cestě jinou přepravní loď. Jenže žádná jiná nebyla k mání a já se potřeboval dostat na určitou tranzitní stanici, odkud jsem chtěl pokračovat ke svému cíli – místu zvanému Milu, nacházejícímu se mimo území pod správou korporace.

Rozhodl jsem se krátce poté, co jsem opustil RaviHyral. Nejdřív jsem ale musel rychle zmizet, a to tak daleko, jak jen to bylo možné. (To víte, mít pár vražd na krku…) Skočil jsem na první přepravní loď a za sedm cyklů jsem vystoupil na rušné tranzitní křižovatce, což mi vyhovovalo. Přece jen se líp ztratím v davu, i když musím snášet to, jak se na mě každý lepí. Fakt otřes. (Pak jsem ovšem potkal Ayrese s ostatními a pochopil, že otřes je slabé slovo.)

Navíc mi chyběl ART, Tapana, Mara a Rami. Když se musím o někoho starat, dávám přednost nepatrným zranitelným lidem, kteří se chovají mile, mají mě za nevím koho a oceňují moji snahu chránit jejich životy. (Ovšem přiznejme si, že na mě byly milé, protože předpokládaly, že mají tu čest s vylepšeným člověkem – holt nemůžu mít všechno.)

Po odchodu ze stanice RaviHyral jsem se rozhodl co nejdřív vypadnout z oblasti pod správou korporace. K tomu jsem ale potřeboval naplánovat cestu. Odletové řády a informační kanály na palubě přepravní lodě nefungovaly, a tak mi nezbylo než čekat na to, až přistaneme. Pak jsem se ale v informacích doslova topil a potřeboval jsem si najít čas na jejich roztřídění. Navíc jsem tam byl už celých dvacet minut a zoufale mi chyběla chvíle o samotě. Kartou jsem si v nejbližším centru zaplatil kóji a zkusil si v ní trochu odpočinout. Mohl jsem se v ní natáhnout i s batohem, ale jinak jsem se cítil jako v přepravním boxu. Za svoji kariéru jsem v podobných boxech strávil docela hodně času a byl jsem na podobný prostor zvyklý – převáželi mě v nich jako náklad. Člověk by se do něčeho podobného uchýlil snad jen tehdy, kdyby byl na pokraji sil.

Jakmile jsem se uvelebil, podíval jsem se na nejnovější zprávy o skupinách Delta a Šerosvit. Okamžitě jsem narazil na titulky oznamující, že soudní proces je v plném proudu a vše se prošetřuje. Od mého odchodu z RaviHyralu žádná změna. Bezpečnostní jednotka, o které nikdo nechtěl nic říct, se stále pohřešovala a nedokázal jsem určit, jestli si novináři myslí, že ji někdo ukrývá, nebo ne. Očividně se bránili spekulacím o tom, že jsem odešel sám. Pak jsem objevil rozhovor s doktorkou Mensahovou starý asi šest cyklů.

Sám sebe jsem překvapil, že ji tak rád vidím. Přiblížil jsem si její fotografii a zdála se mi v obličeji docela unavená. Z videa ani z rozhovoru samotného jsem nedokázal určit, kde se nachází. Doufal jsem, že se vrátila zpátky do chráněné oblasti. Pokud ne, snad jí aspoň obstarali slušnou ochranku. I když vzhledem k tomu, co si o bezpečnostních jednotkách a jejich zotročování myslela, pravděpodobně jakoukoli nabídku ochrany odmítla. I bez analýzy zdravotnického systému mi bylo jasné, že ty kruhy pod očima znamenají chronický nedostatek spánku.

Zaplavil mě pocit viny. Něco tu nesedělo a doufal jsem, že tím hlavním problémem nejsem já sám. Nemohla za to, že jsem utekl. Snad ji neženou k zodpovědnosti za propuštění jednotky, která má za sebou pár masakrů a která se teď pohybuje mezi nic netušícími lidmi. Nic takového ani nechtěla. Měla v plánu mě poslat do svého domu v chráněné oblasti, kde by mě patrně trochu zcivilizovala a vzdělávala. Dál už nevím. V každém případě nikdo v chráněné oblasti bezpečnostní jednotku nepotřebuje, a i s nově nabytou svobodou bych nad sebou měl svého lidského opatrovníka (jinde mu rovnou říkají majitel).

Znovu jsem si ten článek přečetl. Podle zpravodajských agentur, které měly na starost vyšetřování kauzy skupiny Šerosvit a jejího útoku na základnu Delta, se jednalo o strategii firmy, a ne o náhodné pochybení. (Tady si představte můj překvapený obličej.) Už v minulosti čelila skupina Šerosvit několika stížnostem kvůli děravým smlouvám, monopolnímu chování, a dokonce i pokusu o změnu povrchu planety kdesi za hranicemi oblasti, kterou kontrolovala korporace. Proč tomu tak bylo, nikdo neví. Jen tak zmrvit planetu, byť třeba jen její část, se rovná pěknému skandálu. Překvapilo mě, že jim to prošlo. Vlastně ne, už mě to asi ani nepřekvapuje.

Na tu poslední věc se novináři zeptali doktorky Mensahové a ta následně odpověděla: „Vzhledem k mé zkušenosti se skupinou Šerosvit se hodlám obrátit na Radu pro ochranu životního prostředí a budu požadovat prošetření celé situace na planetě Milu. To, co tam skupina Šerosvit provedla, mělo za následek ztrátu zdrojů a zničení povrchu planety. Proč něco takového způsobili, nikdy nevysvětlili.“

Pod prohlášením doktorky Mensahové jsem našel odkaz na komentář s informací o tom, že jakási menší společnost operující za hranicemi korporátní oblasti převzala celý projekt na planetě Milu a odeslala na planetu technické vybavení, jež má zabránit jejímu dalšímu ničení. Podle všeho se nejprve pustí do odhadu škody.

Zbytek komentáře se zabýval tím, co všechno asi tým pro odhad negativních následků zjistí.

Ležel jsem a procházel další zprávy a kanály. Tušil jsem, co ten tým zjistí.

To, že jsem se mohl svobodně pohybovat a že se doktorka Mensahová objevila ve zprávách, mělo společný důvod: skupina Šerosvit neváhala pozabíjet pár bezmocných lidí, kteří stáli v cestě jejímu plánu zmocnit se pozůstatků mimozemské civilizace, minerálů a pravděpodobně i biologických zbytků v půdě. Leccos jsem už o tom věděl díky Tapaně a ostatním klientkám. Slyšel jsem, jak tehdy spolu mluvily o kódu pro určování podivných syntetik, a navíc jsem si stáhl knížku popisující podobné problémy. Přečetl jsem si ji mezi jednotlivými epizodami. Existovaly tuny dohod o pozůstatcích mimozemských civilizací mezi politickými a korporátními uskupeními, a to jak vně, tak i mimo korporátní oblast. V podstatě šlo o to, že se jich bez patřičných povolení nemůžete ani dotknout.

Ještě když jsem odjížděl z centra volného obchodu, mysleli si všichni, že skupině Šerosvit nejde o nic jiného než o neomezený přístup k oněm pozůstatkům. Pravděpodobně by tam postavili jakýsi těžební komplex a pod záminkou, že tam probíhá těžba nerostných surovin, by v klidu studovali a shromažďovali starodávné artefakty.

Spustili tedy projekt na planetě Milu, aby se snáz dostali k tomu, co zbylo po mimozemských civilizacích, nebo aby získali určitá syntetika? Nebo chtěli oboje? Ukončili projekt, který ve skutečnosti ani nezačal, a chystali se k odchodu. Komplex by se postupně rozpadal, až by z něho nezbylo nic, ani žádné důkazy.

Pokud má doktorka Mensahová něco v rukávu, bude další vyšetřování pokračovat a bude neméně zajímavé. Možná tak zajímavé, že novináři sami zapomenou na nějakou zatoulanou bezpečnostní jednotku. Doktorka Mensahová by se pak mohla vrátit do chráněné zóny, kde bude v bezpečí, a já si o ni konečně přestanu dělat starosti.

Důkazy by mohli najít docela snadno. Lidé většinou podléhají dojmu, že zakryli veškeré stopy a vymazali usvědčující data, ale to se pletou. Možná bych se o to měl postarat sám a vydat se na planetu Milu obstarat pár důkazů pro doktorku Mensahovou. Buď bych je poslal tam, kde teď je, nebo přímo k ní domů do chráněné oblasti.

Připojil jsem se na informační komunikační kanál a podíval se po nějakém spoji na planetu Milu. Žádná veřejná přepravní loď tam ale nelétala. Zkusil jsem tedy spoje na nejbližší vesmírné stanice. Jediné, co jsem našel, byla čtyřicet cyklů stará zmínka, že na stanici Milu došlo k zastavení těžby a okolní stanice zaznamenaly delší dobu nečinnosti. Podle této zprávy přestaly na planetu létat nákladní lodě a jediným spojem zůstal let ze stanice HaveRatton nacházející se na okraji korporací spravované oblasti. Nic dalšího se mi už nepodařilo zjistit, snad kromě toho, že nějaké transporty občas ze stanice HaveRatton na planetu Milu odletí.

Vypadalo to, že bez vlastní lodě se na Milu nedostanu. Jenže i když jsem dokázal řídit moduly a podobné stroje, na vesmírnou loď bych si netroufl. Musel bych leda unést loď i s tranzitním robotem, a to by i na mě bylo trochu moc.

Na druhou stranu ale HaveRatton nabízí docela slušnou síť letů mířících kamsi mimo korporátní oblast, a mohl bych se tedy vydat kamkoli. To znamená, že i kdyby nakonec z mého plánu dostat se na Milu sešlo, nebyla by to zbytečná cesta.

Nastoupil jsem na nejbližší nákladní a osobní loď s destinací HaveRatton a ke svému nemilému překvapení se ocitl ve společnosti Ayrese a jeho natvrdlých dělníků.

*

Jakmile jsem se vypořádal s rvačkou v jídelně a rozhodl se ukončit svoji krátkodobou kariéru vztahového poradce pro lidi propadlé zoufalství, odešel jsem se schovat do kabiny na svou palandu. Sotva jsme proletěli červí dírou a začali se blížit ke stanici HaveRatton, napojil jsem se na místní komunikační kanál.

Potřeboval jsem se co nejrychleji dostat k nějakému letovému řádu a zároveň jsem se těšil, že si zase postahuji pár nových seriálů. Ten poslední začal docela dobře, ale konec se nevydařil. Běželo v něm o průzkum pro případné osídlení planety (trochu nesmysl, protože už od prvního pohledu se k něčemu takovému nehodila – no, to bych ještě toleroval), který se ale záhy zvrhl v zuřivý boj o přežití mezi místními živočichy a zmutovanými útočníky. Ani lidé tomu moc nepomohli a padali jeden po druhém. Očividně se to celé chýlilo k depresivnímu závěru, na což jsem fakt neměl náladu. Zvlášť mě štvalo vědomí toho, že kdyby se tam objevila jedna neohrožená bezpečnostní jednotka a pár odkazů na zajímavé mimozemské civilizace, byl by z toho trhák.

Navíc by se žádná smluvní společnost bez bezpečnostní jednotky k průzkumu nezavázala. Naprosto nereálná představa. Koneckonců ani neohrožená bezpečnostní jednotka nepůsobí reálně, ale jak jsem jednou řekl ARTovi: Jsou věci nereálné, které ti pomáhají si od reality odpočinout, a věci skoro až reálné, které ti připomínají, jak z tebe mají všichni strach.

Přestal jsem seriál sledovat v okamžiku, kdy mutanti odtáhli jednoho biologa, aby ho pak snědli. No vážně, přesně kvůli tomu mě vyvinuli, abych takovým situacím zabránil.

Budoucí osud pasažérů, se kterými jsem sdílel let, mi taky na náladě nepřidal. Nechtěl jsem mít ty ubožáky na očích. Mám radši inteligentní lidi, kteří se snaží navzájem si pomáhat.

Dál jsem se probíral záplavou zpráv, seriálů a letových řádů a doufal, že seženu aspoň jednu loď mířící na stanici Milu.

Nic. Ani tento cyklus, ani ten příští. Dokonce jsem rozšířil výběr na třicet cyklů. Pomalu se z toho stával problém.

Hodně jsem o celém plánu přemýšlel. Pokud jsem ovšem zrovna nemusel zasahovat u rvaček mezi ostatními pasažéry. Nechtěl jsem se jen tak vzdát. Skupina Šerosvit by to měla schytat. Postřílet jsem je nemohl, tak to zkusím jinou cestou. Třeba se tomu letovému řádu nikdo nevěnuje, a tak jenom není aktuální. Lidé dokážou být k uzoufání nespolehliví, když se mají postarat o pravidelnou kontrolu dat. Zpomalili jsme a loď se začala připravovat na přistání. Ještě jednou jsem se podíval do seznamu možných destinací a – světe div se – objevila se tam i stanice Milu. Jako obvykle zajišťovala dopravu soukromá nezávislá společnost, a to přesto, že se v těžbě nepokračovalo. Na samotné stanici nepracovalo víc než sto lidí.

Znamenalo to, že tam trvale žije jen pár jedinců a ostatní přicházejí a odcházejí. Byl bych radši, kdyby jich tam žilo víc. Pokud se tam chci pohybovat bez povolení, budu si muset dát pozor na to, aby mě nikdo neviděl.

ART mi změnil konfiguraci tak dokonale, že žádný bezpečnostní skener nepozná, kdo jsem. Přepsal jsem si pár kódů, abych se i v chování víc podobal lidem, popřípadě jejich vylepšeným protějškům. (V podstatě se jednalo o nahodilé pohyby a nenadálé změny v dýchání.) Přesto bych se měl raději obloukem vyhnout jiným bezpečnostním jednotkám a lidem, kteří přišli do kontaktu s jednotkou bez brnění (jako třeba personál rozřazovacího centra). Skupina Šerosvit si tehdy sama pár jednotek najala a dost možná nějaké odeslala i na stanici Milu. Pravděpodobně tam sice žádné po odchodu nenechala, ale ti, co tam stále pracují, se s nimi potkat mohli. Podstupoval jsem vědomé riziko a věděl jsem, že pokud do toho půjdu, můžu se rovnou odstřelit.

Mohl jsem nad tím vším mávnout rukou a naskočit na loď, která by mě zanesla do naprosto neznámých končin vesmíru, daleko od oblasti pod správou korporace, do mně neznámých míst. Jenže mě už unavovalo neustále předstírat, že jsem člověk. Potřeboval jsem si od té hry trochu odpočinout.

Otevřel jsem si lety soukromých společností, ale žádná na Milu nemířila. Pak jsem objevil několik lodí s odletem stanoveným na příští cyklus a bez konkrétní destinace. Z jedné z nich se vyklubala malá robotem řízená loď s nákladem zásob pro zhruba sto až sto padesát lidí na sto cyklů. Mrknul jsem se do záznamů a zjistil, že létá na pravidelné trase. Tipoval jsem to na soukromého dopravce s pravidelnou dodávkou zásob pro stanici Milu. Nezmiňovali konkrétní cíl letu, protože nechtěli, aby se jim tam před dořešením toho debaklu s Šerosvitem pletli další lidé.

Původně měla odletět už před osmnácti cykly, ale zažádala o odklad. Spolu s námi se totiž ke stanici HaveRatton blížilo šest dalších nákladních lodí různé velikosti. Možná na ně jen čekala, možná jí chyběl jasný rozkaz k odletu, možná došlo k poruše.

Byl jen jeden způsob, jak to zjistit: jít se tam podívat osobně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chybný protokol.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.