ČAROKRÁSNÉ KNIHKUPECTVÍ:
ČOKOLÁDOVÉ DORTÍKY PRO VŠECHNY!

Katja Frixe: Der zauberhafte Wunschbuchladen – Schokotörtchen für alle! © Dressler Verlag, Hamburg 2017.

Published by agreement with Dressler Verlag, Hamburg, Germany

All rights reserved

Translation © Alena Bezděková, 2020

ISBN 978-80-242-6599-5

Pro Gitti,

která miluje Francii stejně jako pan Hibou

Příprava narozeninové party

Když vám s přípravou narozeninové oslavy pomáhá mluvící zrcadlo a veršující kocour, výsledkem může být jen spousta řečí. Byl čtvrtek odpoledne a já seděla na pohodlném vaku v Čarokrásném knihkupectví. Zrovna jsem paní Sovové vyprávěla, koho chci pozvat na svou narozeninovou party, když Gustaf nadšeně vykřikl: „Tanec s nafukovacími balonky!“ Packou otáčel stránky knihy, která před ním ležela. „Nebo tohle: ŠTRONZO!“ Horlivě začal předčítat pravidla: „To bude určitě legrace! Když přestane hrát hudba, všichni se musí zastavit, jako by zkameněli.“

Aby nám to vysvětlil ještě líp, zvedl se ze svého zeleno-bíle pruhovaného křesla, nahrbil se a ztuhl. Nehnul se z místa ani o centimetr. Otráveně jsem se na něj podívala. Vzápětí jsem vyprskla smíchy.

„Nech toho, vypadáš jako vycpané zvíře v přírodovědném muzeu.“

Vstala jsem a prstem jsem ho cvrnkla do bříška tak, že hlasitě zaječel a převalil se na záda. „To není fér!“ vykřikl. „Lechtat se nesmí.“

„Fakt? Kde je to napsaný?“ zeptala jsem se s úšklebkem a sáhla po knize. Rychle jsem očima přelétla odstavec s popisem hry, v němž samozřejmě o lechtání nebylo vůbec nic. Zrovna když jsem to chtěla Gustafovi říct, přes stránku přeletělo několik jasně červených písmen a vytvořilo větu: Lechtání je v rozporu s pravidly hry! Párkrát jsem zamrkala, abych se ujistila, že se mi to nezdá, ale ta slova teď na stránce opravdu byla.

„Tak jo,“ přikývla jsem a zavřela knihu. „Budu si to pamatovat. Ale tak jako tak si myslím, že na tuhle hru stejně nedojde.“

„Proč ne?“ zeptal se kocour zklamaně.

Pan Král, velké zrcadlo s širokým zlaceným rámem, si odkašlal: „Možná by sis měl uvědomit, kocoure, že Klárce bude jedenáct, a ne čtyři.“

Byla jsem zrcadlu za jeho odpověď vděčná, protože jsem pokaždé těžce nesla, když jsem Gustafa musela zklamat. Tak rád by mi pomáhal, jenže jsme měli poněkud rozdílné představy o tom, jak by oslava jedenáctých narozenin měla vypadat. Já jsem totiž chtěla poprvé uspořádat skutečnou party, se švédským stolem a parádní muzikou, na kterou se dá tancovat. Žádnou dětskou oslavu, na níž se pořádají závody v konzumaci čokolády nebo se hraje tanec se židlemi.

„No a co? Copak v jedenácti se už nemůže bavit?“ zamňoukal Gustaf uraženě.

Sedla jsem si k němu do křesla a knihu odložila na klín. Namlouvám si to, nebo odněkud slyším trumpetky, hudbu a vzrušené hlasy? Přiložila jsem ucho ke knize a skutečně: ty zvuky se ozývaly z ní! Nejspíš mi chtěla dát jasně najevo, že když se budu řídit radami, které v ní najdu, zažiju spoustu legrace.

„Slyšíš, jak se snaží?“ zeptala se paní Sovová s úsměvem. „Myslím, že bys jí udělala velkou radost, kdybys vyzkoušela aspoň jednu hru.“

Když jsem si představila, jak kniha samou radostí skáče do vzduchu – což bylo v Čarokrásném knihkupectví klidně možné –, musela jsem se smát. „Tak dobře, ještě se nad tím znovu zamyslím.“

Pro paní Sovovou bylo naprostou samozřejmostí, že knihy v jejím obchodě žijí vlastním životem. Že se z kuchařek linou libé vůně, ze zpěvníků se ozývá hudba a z koutku s detektivkami je často slyšet policejní sirény. I já jsem si už zvykla, že písmena poletují vzduchem a tvoří slova nebo věty. Tahle prodejna totiž nebyla obyčejným obchodem s knihami. Bylo to Čarokrásné knihkupectví, v němž vládla paní Sovová. Nedávno dokonce z jedné knihy něco vypadlo. Nebo lépe řečeno někdo.

Malý cirkusový křeček jménem Harry. Odnesla jsem si ho domů a rychle jsem si ho zamilovala. Bohužel se za pár dnů musel vrátit, ale já jsem nepřestala doufat, že se ještě někdy uvidíme. Ale než k tomu dojde, můžu si znovu a znovu číst knihu, v níž hraje hlavní roli. Od našeho rozloučení jsem ji přečetla už třikrát. Nejen proto, že byla fakt zábavná, ale navíc jsem měla pocit, že jsem Harrymu opravdu blízko.

„Nač myslíš?“ zeptala se paní Sovová. Jako vždy měla na sobě jedny ze svých zelených šatů, protože zelená byla její oblíbená barva, a dlouhé světlé vlasy si svázala do rozcuchaného uzlu.

„Na Harryho,“ povzdechla jsem si. „Škoda, že nepřijde na mou narozeninovou oslavu. Určitě by vymyslel něco zvláštního.“

„Kdo ví,“ poznamenala paní Sovová tajemně.

„Třeba se objeví!“

„My pro tebe taky vymyslíme něco zvláštního,“ prohlásil pan Král dunivým basem. „Víš co, můžeš mě ověsit nafukovacími balonky a na rám připevnit disko světla.“

To byla vážně velkorysá nabídka, protože zrcadlo nesnášelo, když na ně někdo sahal. Vzpomněla jsem si na velkou úklidovou akci, při níž jsem se svým nejlepším kamarádem Leem zjistila, že i pan Král je lechtivý.

„Balonky jsou vynikající nápad,“ podotkla paní Sovová a načmárala cosi na papír, který ležel na prodejním pultu. Byl to seznam úkolů na moji oslavu a já měla pocit, že je pořád delší a delší. Paní Sovová se mě zeptala, jestli nechci narozeniny oslavit v jejím obchodě, a já jsem samozřejmě skákala radostí.

Čarokrásné knihkupectví bylo totiž mým absolutně nejoblíbenějším místem, kde jsem trávila skoro každičkou volnou minutu. Jak bych mohla odmítnout? Paní Sovová už zde uspořádala spoustu jiných akcí, třeba talentovou soutěž.

„Všechno je jen otázka dobré organizace,“ prohlašovala pokaždé, a také proto si teď psala seznam úkolů. Dekorace zněl první, Občerstvení, Hudba,

Slavnostní osvětlení, Pozvánky byly další, a pak tam velkým písmem stálo: Čokoládové dortíky.

„Party bez čokoládových dortíků není žádná party,“ odfrkla si paní Sovová a přisunula mi pod nos talíř. „S čokoládovými dortíky je dobrá nálada zaručená, to ti můžu slíbit. Co kdybys z hnědého křídového papíru vystřihla pár čokoládových dortíků a vyrobila z nich pozvánky?“

„Přece nechcete, aby si děti myslely, že je zvete na kávový sedánek,“ zaduněl pan Král.

„Proč ne?“ zeptal se Gustaf. „Napřed malý věneček, pak si dají taneček!“ Seskočil z křesla na podlahu, postavil se na zadní nohy a zatočil se kolem dokola.

„Jsi hodný, ale hudbu si vzal na starost Leův táta,“ vysvětlovala jsem. „Ale můžu mu říct, aby do playlistu zahrnul i jednu nebo dvě švédské písničky.“

Vtom se jako na povel otevřely dveře prodejny a Gustaf, kterého už tancování zjevně nebavilo, vykřikl: „Co bys okem mžik, je tu zákazník!“

Byl to jeho obvyklý slogan, kterým oznamoval příchod nového zákazníka. Zaradovala jsem se, když jsem poznala, že to je Leo. Jenže nebyl sám – vedle něj stál člověk, jehož tvář jsem nedokázala rozpoznat, protože ji zakrývala obrovitá kytice.

„No ne! Kytka na dvou nohách,“ zvolal nadšeně Gustaf a rozběhl se k Leovi a jeho průvodci.

Žádný z nich jeho veselé přivítání neslyšel, protože kocourovi a zrcadlu jsme rozuměly jen paní Sovová a já.

„Kohopak jsi nám to přivedl?“ zeptala se paní Sovová a vyšla zpoza prodejního pultu. Když kytice poklesla o něco níž, objevila se za ní tvář Leova tatínka. S úklonou podal paní Sovové obrovskou kytici růží.

„Chtěl bych vám ze srdce poděkovat, milá paní Sovová,“ pronesl slavnostně. „Bez vás by to všechno nebylo možné.“

Všimla jsem si, že majitelka knihkupectví se trochu začervenala. „O čem to mluvíte?“ zajíkla se. „Jestli narážíte na tu talentovou soutěž – já jsem ji jen uspořádala. Vítězství jste si vybojoval sám.“

„Ale přesto,“ trval na svém Leův táta. „Bez vašeho zásahu bychom se nejspíš museli odstěhovat. Teď se na mě nesmírně zajímavé nabídky zaměstnání přímo valí.“

„Vážně?“ vyhrkla jsem nadšeně. Úsměv na Leově tváři byl stále širší. Přitom ještě před několika týdny byla situace úplně jiná. Kamarád byl zachmuřený a zachoval se ke mně docela hanebně. Zpětně jsem jeho chování pochopila, když jsem se dozvěděla, že jeho táta Konstantin, který byl velice dobrý kadeřník, přišel o práci.

Ale pak se zúčastnil talentové soutěže u paní Sovové a zvítězil!

Paní Sovová se natáhla pro květiny a pak se rozběhla do kanceláře pro vázu.

„A už jste si nějaké zaměstnání vybral?“ zeptala jsem se Konstantina.

„Právě jsem podepsal smlouvu,“ oznámil hrdě.

„Příští měsíc nastupuji do divadla. Budu česat herce před vystoupením, vytvářet vysoké účesy, upravovat paruky, prostě mě čeká neuvěřitelně rozmanitá práce.“

„A dvakrát měsíčně dostane volňásky do divadla,“ doplnil tátu Leo a oči se mu rozzářily. „Takže dvakrát měsíčně budeme mít s Lili dům jen pro sebe.“

Konstantin Leovi rozcuchal vlasy. „To se ještě uvidí. Co ty víš, možná pro tebe s mámou objednáme hlídání.“

„To bych si mohl vzít na starost já,“ zvolal Gustaf nadšeně. „Já bych byl báječná chůva. Už jsem se jednou staral o koťátka mojí sestřenice. Navíc jsem přečetl úplně všechny knížky o hlídání dětí, které v tomhle knihkupectví máme.“

„Pokud vím, máme na tohle téma jen jedinou,“ zabručel pan Král a zmíněná kniha se rázem povysunula z regálu.

Leo a Konstantin nerozuměli, co Gustaf říká, a tak jsem jim to přeložila. Konstantin se bujaře rozchechtal: „Kocour jako chůva? Mám pocit, že to je vynikající nápad. Leo mi vyprávěl, že máš taky ráda pizzu, takže spolu určitě strávíte příjemné večery.“

Paní Sovová upravila květiny do vázy a postavila ji na prodejní pult. Pak odněkud vykouzlila talíř čokoládových dortíků a já jsem si byla skoro jistá, že když procházela kolem regálu s knihami o zdravé výživě, zaslechla jsem z něj roztoužené „hmmm“.

Zatímco si Konstantin a paní Sovová u čokoládového dortíku povídali o novém zaměstnání, Leo a já jsme se uvelebili v dětském koutku. Přesněji řečeno na útulné galerii, která se nacházela nad ním. Lezlo se tam po provazovém žebříčku. Nikdo nás tam nerušil a mohli jsme si celé hodiny číst nebo – jako právě teď – vymýšlet pozvánky na oslavu mých narozenin.

„Už sis rozmyslela, jak by měly vypadat?“ zeptal se.

Uvažovala jsem o tom už celou věčnost, ale nakonec mě na ten nejlepší nápad přivedla máma. Nakoupily jsme barevné papíry, malé stříbrné disko koule na zavěšení a sáček konfet. Vytáhla jsem zásoby z tašky a rozprostřela je před Leem. Pak jsem mu vysvětlila, co mám v plánu.

„Barevné papíry nastříháme na velikost pohlednice. Pak na každý nalepíme pár konfet a na rub napíšeme text.“

„A co ty disko koule?“ zeptal se Leo. Vzal dvě do ruky a zavěsil si je na uši. Rozesmála jsem se.

„Sluší ti to! Musíš si to zapamatovat na příští talentovou soutěž.“

„Chlapec s disko koulemi v uších?“ Leo se zašklebil, vyplázl jazyk a potřásal hlavou tak, že jsem se přímo rozchechtala.

„Co se to tam nahoře děje?“ zamňoukal Gustaf.

„Něco jsem prošvihl? Nějaká legrácka? Nezkoušíte si tam potají židlový tanec? Jdu do toho s vámi!“

„Ale kdepak,“ křikla jsem dolů. „Jenom vymýšlíme pozvánky.“

„Doufám, že taky jednu dostanu,“ řekl Gustaf tiše a já byla ráda, že jsem s ním i panem Králem při nákupu potřeb na pozvánky počítala. Bylo mi totiž jasné, že by se jich nemile dotklo, kdyby pozvánku nedostali.

Pak jsem se obrátila zpět k Leovi. „Na disko koule potřebujeme tohle.“ Zvedla jsem děrovačku a ihned si vzpomněla na Harryho, malého křečka, který si z kancelářských sponek, tužek a dalších věcí z mého pokoje vybudoval parkurovou dráhu, na níž předváděl přímo šílené kousky. Naštěstí jsem si ho nahrála na mobil, takže si to video můžu každý večer v posteli pustit.

„Děrovačkou uděláme do pozvánky otvor, kterým protáhneme provázek s disko koulí. Tak bude každý hned vědět, že pořádám party.“

„Parádní nápad,“ pokýval uznale Leo a hned se pustil do stříhání barevných papírů. „Pošleš pozvánku i Lence?“

„No jasně, to je přece samozřejmý. Jestli někdo MUSÍ být na mé vůbec první party, pak je to přece Lenka. A samozřejmě ty.“

Lenka byla má nejlepší kamarádka, se kterou jsem dřív trávila všechen volný čas. Jenže před pár měsíci se po rozvodu rodičů odstěhovala. Strašně mi chyběla. Snažily jsme se spolu co nejčastěji telefonovat nebo skypovat, ale ani zdaleka to nebylo takové jako dřív. Naštěstí jsem měla Lea, který mé chmury kvůli Lence často rozptyloval a s nímž jsem v knihkupectví trávila spoustu času.

„Takhle nějak to má vypadat?“ zeptal se a podržel mi kartičku s disko koulí před nosem.

„Jo, přesně tak jsem si to představovala,“ vyhrkla jsem a pustila se do psaní.

Když jsme nadepsali všechny pozvánky, slezli jsme po žebříčku dolů. Zatímco Leo se ihned vypravil pro čokoládový dortík na posilněnou, já jsem předala zrcadlu jeho pozvánku – tak, že jsem mu přední i zadní stranu podržela před leštěnou plochou.

„Klidně o něco blíž, už nevidím tak dobře jako dřív,“ postěžovalo si.

„Takhle je to lepší?“ zeptala jsem se.

„Ano.“ Po chvíli pan Král dodal: „Samozřejmě rád dorazím. Náhodou se mi to hodí. Ten den nemám v plánu nic jiného.“

„Děláš, jako bys už někdy odešel z obchodu,“ poznamenal jedovatě kocour. „A kde mám pozvánku já?“

„Račte, prosím,“ řekla jsem s úklonou a Gustaf popadl pozvánku do tlamičky a odnesl si ji na křeslo.

V té chvíli v kanceláři zazvonil telefon. „Už běžím, už běžím!“ zvolala paní Sovová a seskočila z žebříku, na němž právě stála, a hnala se místností. V běhu si ještě rychle strčila do pusy čokoládový dortík.

„Prosím,“ ohlásila se s plnou pusou. Dveře do své maličké kanceláře za prodejním pultem nikdy nezavírala, a tak jsme všechno dobře slyšeli.

„Gerto!“ vykřikla nadšeně. „Jak se máš? … Aha …

Hm … Rozumím … Cože? … Ach ne, to je prostě hrůza.“

Byla děsná škoda, že jsme neslyšeli, co jí říká Gerta. Ale všimla jsem si, že knihy na policích zneklidněly. Některé se povysunuly z regálů, jako by rozhovor také chtěly slyšet, ale pak se zase zastrčily. Z koutku s detektivkami se ozývalo vzrušené šeptání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čokoládové dortíky pro všechny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.