ENDGAME

Copyright © Daniel Cole 2019

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

ISBN 978-80-242-6455-4

Milí čtenáři,

„nechci na konci každé knihy všechno rekapitulovat jako v jednotlivých dílech Simpsonových“.

Tuhle věc opakuji od prvních úmorných rozhovorů v rámci propagace Hadrového panáka. Ovšem tentokrát je to ještě více na místě, protože jsem právě dokončil třetí knihu celé trilogie, v níž se objevují narážky a souvislosti s minulostí. Myslím, že se mi u postav podařilo dosáhnout hloubky a vykreslit jejich vztahy tak, jak by to v samostatných románech nebylo možné. A ačkoli jsem se v Loutkáři i v Konci hry snažil brát ohledy i na nové čtenáře, nedá se nic dělat, knihy vám budou dávat větší smysl, pokud celý příběh sledujete od začátku.

Jsem tak trochu podivín a rád hledám ve svých oblíbených filmech a seriálech skrytá „velikonoční vejce“ a nenápadné narážky, které můžou zaregistrovat jen nejvěrnější fanoušci. Fiktivní svět se pak stává skutečnějším, proto jsem jimi prošpikoval i své knihy.

Tímhle Hadrový panák ani omylem nekončí. Vždycky jsem chtěl, aby první tři romány vyprávěly o tomto konkrétním vyšetřovacím týmu v této konkrétní době. Překrývají se. Jejich příběhy se proplétají. Je to trilogie… Ale tak to ve skutečném světě nefunguje – život má sklony vracet se a povolovat úpravné kličky, které jsme tak pečlivě uvázali. Už teď mám na papíře koncept čtvrté knihy a jsem neuvěřitelně natěšený, baví mě, jakým směrem se nová série vydává.

Všechno je koneckonců jen jeden velký příběh.

Jako vždycky vřelé díky vám, čtenářům, a ještě vřelejší omluva za to, že nejsem schopen interakce na sociálních sítích; zkrátka na tyhle věci nejsem. Ale díky vám mám práci. Tahle knížka je pro vás a upřímně doufám, že si ji užijete tak jako já, když jsem ji psal.

Takže bez dalšího zdržování: Dámy a pánové, poslední část trilogie Hadrový panák, Konec hry…

Daniel Cole

„Nepleť si mě s hrdinou…

Zabil bych poslední živou duši, abych tě zachránil.“

PROLOG

Pondělí 4. ledna 2016

11.13

„Bylo, nebylo… Už není.“

Za špinavými okny se míhalo zasněžené předměstí, slabé slunce zahřívalo kožený interiér. Blížili se k cíli.

„Ale jste to vy, ne?“ ozval se muž za volantem. „Jste William Fawkes?“

„Někdo to být musí,“ vzdychl Wolf s upřímnou lítostí. Tmavé oči ho pozorovaly ve zpětném zrcátku, příležitostně zalétly k silnici před nimi. „Je to tamhle nalevo.“

Černé taxi zastavilo, motor zaprotestoval, když přejeli cizí příjezdovou cestu.

Wolf zaplatil v hotovosti, ne že by na tom ještě záleželo, a vystoupil ven, do tiché ulice. Než za sebou stačil zavřít dveře, auto se prudce rozjelo a ohodilo ho ledovou břečkou. Vzápětí zmizelo za rohem. Wolf zalitoval, že dal tomu otravnému zvědavci dýško. Asi bylo naivní myslet si, že ta libra a třicet čtyři pencí mu zajistí mužovo mlčení. Otřel si kalhoty rukávem dlouhého černého kabátu, který původně patřil Lethanielu Masseovi – vrahovi z případu Hadrového panáka –, suvenýr z minulého života, svým způsobem trofej a připomínka všech lidí, kterým měl pomoct.

Úspěšně rozmazal mokré skvrny do špinavých šmouh. Uvědomoval si, že ho sledují. Sice zhubl čtrnáct kilo a narostl mu působivý neupravený plnovous, ale jeho značná výška a modré oči ho i tak každému dostatečně všímavému pozorovateli musely prozradit. Z protější strany ulice na něj civěla nějaká žena a skláněla se při tom ke kočárku a pravděpodobně k dítěti ukrytému někde pod hromadou peřinek. Vytáhla mobilní telefon a zvedla ho k uchu.

Wolf k ní vyslal smutný úsměv, otočil se zády a prošel branou. Na štěrkovém plácku trůnil jakýsi mercedes, rozpoznatelný jedině podle znaku vyčuhujícího ze sněhu. Dům, který tak dobře znal, jako by se od jeho poslední návštěvy o třetinu zvětšil. Věděl, že zamčeno nebude, s klepáním se neobtěžoval. Odupal sníh z bot a vešel do haly, která se topila v zasmušilém šeru, ačkoli venku byla obloha jako vymetená.

„Maggie?“ zavolal a hlas se mu zadrhl už jen proto, že je zpátky, lačně vdechuje vzduch uvnitř – prostoupený odérem umírajících knih, květinového parfému, mleté kávy a stovky dalších věcí. Ty pachy v něm vyvolávaly nežádoucí vzpomínky na jednodušší a šťastnější časy. Protože tady byl víc doma než kdekoli na světě, šlo o jedinou konstantu, na niž se mohl spolehnout od té doby, co se přistěhoval do hlavního města.

„Maggie?!“

Shora se ozvalo zavrzání.

Začal stoupat po schodech, vzápětí se ozvaly spěšné kroky po dřevěné podlaze nahoře.

„Maggie?!“

Otevřely se dveře: „Wille…? Wille!“

Sotva vyšel nahoru, vrhla se mu kolem krku tak prudce, že málem přesunula celé shledání zpátky dolů do haly.

„Panebože! Vážně jsi to ty!“

Svírala ho tak pevně, že se téměř dusil. Když se rozplakala s hlavou na jeho prsou, dokázal ji jen obejmout.

„Věděla jsem, že přijdeš,“ vzlykala a třásl se jí hlas. „Nemůžu uvěřit, že už tu není, Wille. Co si mám bez něj počít?“

Vyprostil se z její náruče, podržel ji kus od sebe, aby s ní mohl mluvit. Ta jindy dokonale upravená žena, které se po tvářích roztékal make-up a na sobě měla mdlé černé oblečení, pro jednou skutečně vypadala na svých pětapadesát. Tmavé vlnité vlasy si nechala rozpuštěné, ačkoli je jindy nosila vyčesané v retro stylu, který se nevyhnutelně vrátil do módy.

„Nemám moc času. Kde… kde byl?“ vypravil ze sebe první z mnoha nepříjemných otázek, na něž potřeboval znát odpověď. Roztřesenou rukou ukázala k rozštípnuté zárubni v té části chodby, kde neležel koberec. Přikývl a jemně ji políbil na čelo, pak přešel do nově přistavěné části domu. Maggie se držela zpátky, postávala na prahu prázdné místnosti. Wolf si hrdě prohlédl přítelovo poslední dílo, perfektní jako všechno, co vyráběl pro svá vnoučata. Pokoj měl sloužit jako herna, až přijedou na návštěvu, aby s nimi mohl trávit víc času, když už odešel do penze.

Uprostřed místnosti ležela převrácená dřevěná židle, porézní dřevěnou podlahu pod ní hyzdila tmavě červená skvrna.

Wolf do té doby přesvědčoval sám sebe, že si dokáže zachovat odstup a prohlédnout místo činu s chladnou výkonností jako kterékoli jiné… Pochopitelně se pletl.

„Měl tě rád, Wille,“ ozvala se ode dveří Maggie.

Už nedokázal zadržovat slzy. Když si utíral oči, ozvalo se zvenčí křupání štěrku.

„Měl bys jít,“ pobídla ho, na zdvořilé zaklepání nereagovala.

„Wille?“ Vchodové dveře vrzly, někdo vešel dovnitř. Maggie pospíchala ke schodům, aby návštěvníka zadržela. Vzápětí se nahoře objevil blonďák s krysí tváří a jí se ulevilo. „Jakeu!“ oddechla si. „Myslela jsem, že jste… No, to je jedno.“

Wolf podezíravě sledoval, jak se ti dva objali jako staří přátelé.

„Přinesl jsem vám něco na zub,“ řekl ten muž a podal jí nákupní tašky. „Můžu si s ním promluvit?“ zeptal se pak. Nemělo smysl předstírat, že jde o pouhou společenskou návštěvu.

„Jen klidně běž, Maggie,“ řekl Wolf.

S rozpačitým výrazem odešla dolů uklidit nákup.

„Saundersi,“ přivítal Wolf svého bývalého kolegu, který za ním vešel do prázdného pokoje.

„Wolfe. Dlouho jsme se neviděli.“

„Jo, potřeboval jsem být chvíli sám,“ opáčil. Zaslechl, jak venku na ulici zastavilo auto. „Nevěděl jsem, že jste se znali.“

„Neznali.“ Saunders pokrčil rameny, přes nekonfliktní průběh rozhovoru raději udržoval bezpečnou vzdálenost. „Až do… tohohle všeho.“ Ztěžka vzdychl. „Ta věc s Finlayem mě vážně mrzí, příteli. Věřte mi.“

Wolf přikývl a opět upřel oči na zakrvácenou podlahu.

„Co tady děláte?“ zeptal se Saunders bez obalu.

„Potřeboval jsem to vidět.“

„Co?“

Wolf kvůli Maggie ztlumil hlas. „Místo činu.“

„Místo činu?“ Saunders si unaveně zamnul obličej. „Byl jsem tady, příteli. Našli jsme ho samotného… v zamčeném pokoji… ležel vedle zbraně.“

„Finlay by se nezabil.“

Saunders na něj smutně pohlédl. „Lidi nás vždycky něčím překvapí.“

„Když už jsme u toho, dostal jste se sem zatraceně rychle.“

„Byl jsem na cestě sem ještě předtím… než vás nahlásili.“ Dokud spolu pracovali, Wolf toho hlučného detektiva konstábla nikdy neměl rád. Teď ho začínal vidět v novém světle.

„Děkuju, že se o ni staráte.“

„Jo, to nic.“

„No a… kolik jich tam venku je?“ zeptal se Wolf, jako by zjišťoval, kolik je hodin. Atmosféra v místnosti se okamžitě změnila.

Saunders zaváhal. „Dva vepředu, dva vzadu. Jeden je dole s Maggie, a jestli se nepletu, jeden je asi metr od nás za touhle zdí.“ Otočil se k otevřeným dveřím: „Kdo je nadrženej, ať se ozve!“ Od schodiště cvaklo zasunutí zásobníku do poloautomatické pušky.

Omluvně se usmál a vytáhl z kapsy pouta. „Slíbil jsem jim, že se nepokusíte o útěk. Neudělejte ze mě idiota, prosím.“

Wolf přikývl a pomalu si klekl. Zvedl paže, propletl prsty za hlavou a zahleděl se zasněženým oknem ven – stejným oknem se díval před smrtí jeho učitel.

„Promiňte,“ řekl Saunders a šel mu nasadit želízka. „Podezřelý zajištěn!“

„Wille?!“ zavolala Maggie z kuchyně, když do domu vpadli ozbrojení policisté.

Těžké boty duněly na schodech, za nimi Maggiiny kroky.

„Uděláte pro mě něco?“ požádal Wolf a podíval se na Saunderse a na Maggie, zatímco se dovnitř vyraženými dveřmi nahrnuli poslední policisté a za štěkání povelů se ho chystali odvést.

„Zatím jí neříkejte, že jsem se vrátil.“

„Ale Wille,“ zvolala Maggie nešťastně, ani teď však nedokázala vkročit do místnosti, kde našli jejího manžela.

„To nic, Maggie. To nic,“ uklidňoval ji. „Už neutíkám.“

KAPITOLA 1

Pondělí 4. ledna 2016

11.46

Thomas Alcock si připravoval čaj, ale nechal se rozptýlit televizí, ačkoli byl vypnutý zvuk.

„Idiote!“ zašeptal, protože rozlil vroucí vodu po kuchyňském pultu a opařil si ruku. „No to mě poser!“ Zkřivil obličej bolestí, ale trpěl mlčky a nespouštěl oči z obrazovky.

Ve Sky News právě kroužil vrtulník kolem místa katastrofy, která před čtrnácti dny zasáhla hlavní město. Jeho tmavý stín se míhal po troskách dole na zemi. Kolem se pohybovaly minimálně dva další – supi slétající se k čerstvé mršině. Zjevně už povolili přístup do vzdušného prostoru. Zákaz nevýslovně zkomplikoval celé období svátků. Teď mohl svět konečně spatřit tu zkázu v plném rozsahu.

Mnohem větší katastrofě se o fous vyhnuli, ale nebylo to zadarmo.

Po výbuchu, který se omezil na podzemní záchodky nahoře na Ludgate Hillu, proběhla rutinní evakuace okolních budov, dokud statikové neprovedou kontrolu. Když si pak jeden turista s ostřížím zrakem všiml čerstvých prasklin v západním průčelí katedrály svatého Pavla, byly zahájeny restaurační práce. Jenže ještě než vůbec vztyčili lešení, severní věž se zřítila dolů na beton. V průběhu dalších tří dnů se ulamoval jeden pilíř za druhým jako nohy podklesávající pod tou tíhou, až se celý ohromný portál nakonec rozpadl – ikonický památník, pomalu podléhající utrženým zraněním.

Byl to bizarní pohled, jako na skládačku, které kus chybí. Thomasovi chvíli trvalo, než pochopil, že barevný lem obklopující celé to místo je ve skutečnosti hora věnců a květin navršená kolem plotu: pocta těm, kdo se z Piccadilly Circus nedostali, konstáblyni Kerry Colemanové a všem, kdo zemřeli na Times Square – v mrazivých teplotách dojemné, leč pomíjivé gesto.

Usrkl čaje.

Blikající světlo se rušivě odráželo na obrazovce přes žluté titulky, torzo vánočního stromku ve vedlejším pokoji připomínalo, že je ještě tu, navíc s hromadou nerozbalených dárků pod vrstvou borového jehličí. Thomas nepřítomně pohladil Echa a v duchu se snad posté vrátil k sobeckým myšlenkám: jak je vděčný, že mezi těmi mrtvými a raněnými nebyl nikdo, koho by znal, jaké je štěstí, že se jeho přítelkyně vrátila celá. A i když se za to styděl, navíc tajně doufal, že když se hrůzy uplynulého měsíce, které vyvrcholily incidentem celostátního významu, sečtou s předčasnou smrtí drahého přítele, mohlo by to Baxterovou přesvědčit, aby byla vděčná za to, co má, a aby se spokojila se svým údělem.

Na kuchyňském stole začal hlasitě bzučet její telefon. Thomas se vrhl přes pokoj, přijal hovor a rozčileně zašeptal: „Emilyin telefon… Bohužel ne. Ještě spí. Můžu jí něco… Středa… v devět ráno… Povím jí to… Dobře. Na shledanou.“ Pro jistotu položil telefon na kuchyňské chňapky, kdyby začal znovu zvonit.

„Kdo to byl?“ ozvala se Baxterová ze dveří. Vylekala ho. Na sobě měla jeden z jeho vytahaných svetrů a kostkované kalhoty od pyžama. Tenhle domácký model představoval u pětatřicetileté vrchní vyšetřovatelky oproti obvyklému ustrojení vítanou změnu. Thomas si ji prohlédl a znovu se mu udělalo zle, když viděl, jakou daň si vybralo povolání na ženě, kterou miluje. Horní ret měla sešitý. Dva prsty přivázané k dlaze, ruka jí trčela z pásky, kterou neochotně nosila, aby ulevila poraněnému lokti. Většinu šrámů a strupů na obličeji skrývaly rozcuchané tmavě hnědé vlasy.

Přinutil se k nepřesvědčivému úsměvu. „Dáš si snídani?“

„Ne.“

„Jen omeletu?“

„Ne. Kdo volal?“ zeptala se znovu a podívala se svému příteli do očí. Nepochybovala, že to ke kapitulaci bude stačit.

„Volali ti z práce,“ vzdychl, rozčilený sám na sebe. Čekala, až to rozvede.

„Mike Atkins, mám ti vyřídit, že vás ve středu ráno čeká schůzka s FBI.“

„Aha,“ hlesla roztržitě a poškrábala na hlavě Echa, který vyskočil na linku a chtěl si s ní hrát.

Thomas nemohl vystát, jak křehce a zuboženě vypadá. Šel ji obejmout, ale nebyl si jistý, jestli jeho náruč, v níž zůstala bezvládně viset, vůbec vnímá.

„Volala dneska Maggie?“ zeptala se. Pustil ji. „Ještě ne.“

„Zajedu k ní… Za chvíli.“

„Odvezu tě,“ nabídl se. „Můžu počkat v autě nebo si dojít na kafe, než…“

„Nemusíš,“ odmítla.

Ta strohá odpověď ho kupodivu trochu vzpružila. Hluboko pod rozbitou fasádou zůstával její známý nepřátelský tón.

Pořád je to ona. Jen potřebuje čas.

„Dobře,“ přikývl a mile se usmál.

„Půjdu…“ Dokončila větu mávnutím ruky k hornímu poschodí. „Ale jsem v pořádku,“ zamumlala a vrátila se na chodbu s Echem v patách. „Jsem v pořádku.“

Ten živý plot by vypadal jako kterýkoli jiný živý plot, nebýt záblesků zářivě zrzavé srsti, které se za ním co chvíli objevily a zase zmizely.

Prvním úkolem Alexe Edmundse v úloze soukromého vyšetřovatele byl prostý případ, který ho zavedl na pohřebiště nákupních vozíků, pustý plac naproti místní pobočce supermarketu Sainsbury’s. Ovšem když teď měl sledovaný objekt přímo na očích a jedinou únikovou cestu blokoval jeho tým, vrátilo se vítané vzrušení z lovu.

Pohnul se vpřed.

Jeho cíl se vymrštil rychleji, než čekal, a rozběhl se přímo do pasti.

„Detektive číslo dvě!“ zavolal do vysílačky z dětské sady Malý detektiv. „Detektive číslo dvě, připravte se na zadržení!“

„Musím?“

„Prosím!“ zafuněl Edmunds a sledoval, jak se plán odvíjí jako dobře secvičená choreografie. Jeho snoubenka se vynořila před nimi a zablokovala jim cestu kočárkem.

Jejich potenciální odměna zabrzdila, nakrátko zaváhala a pak se začala škrábat vzhůru po zřejmě nejvyšším stromě v celém Londýně. Zmizela z dosahu, přičemž je zasypávala sněhem z horních větví.

„Sakra!“ ušklíbl se Edmunds. V ruce držel klacek a díval se vzhůru.

„Detektive číslo jedna, fretky umí lézt po stromech,“ oznamoval mu Tiin deformovaný hlas, zatímco tlačila Leilu k němu.

„Co teď?“ zeptala se už bez vysílačky.

„Tohle… Všechno v pohodě,“ prohlásil Edmunds sebejistě.

„Je v pasti.“

„Vážně?“ opáčila, vyndala z košíku pod kočárkem přepravku na kočky a postavila ji na zmrzlou zem.

„Tak dobře, vylezu nahoru,“ rozhodl Edmunds a čekal, že bude jeho snoubenka protestovat.

Marně.

„Je to vážně hodně vysokej strom,“ upřesnil. Přikývla.

„Tak jo,“ přikývl on. „Radši se držte stranou, kdybych náhodou spadnul… a umřel.“

„A co takhle kdybych šla domů?“ navrhla Tia.

„Jasně,“ pokrčil rameny, ačkoli nechápal, že si chce nechat ujít všechno to vzrušení. Došel ke stromu a chytil se tlusté větve nad hlavou. „Ale je to zábava, ne? Taky teď můžeme být víc spolu!“

Tia nereagovala.

„Říkal jsem…,“ zkusil to znovu poté, co z kmene sklouzl zpátky. „Aha, ty už jsi pryč.“

Byla už v půli cesty podél břehu.

„Aspoň mně to jako zábava připadá,“ zabručel pro sebe.

„Tak jo, ty prašivino,“ zavolal nahoru do větví. „Tvoje hrůzovláda končí!“

Wolf hlasitě chrápal.

Byl zavřený ve výslechové místnosti na hornseyské policejní stanici už přes tři hodiny, z toho dvě a půl strávil nejvydatnějším spánkem za poslední týdny. Když na chodbě bouchly dveře, probudil se. Nakrátko ho zmátlo neradostné prostředí, ovšem želízka, která mu za zády cvakla o kovovou židli, mu rychle osvěžila paměť. To bezohledné prásknutí dveřmi ho trochu podráždilo, jenže teď se zoufale potřeboval vymočit a aspoň pár minut chodit po tom omezeném prostoru, aby se mu prokrvila zdřevěnělá levá polovina zadnice.

Pokusil se protáhnout přicházející křeč. Chodbou se k němu blížilo klapání podpatků. Pak se dveře otevřely a dovnitř vešel pohledný padesátník v obleku šitém na míru, který se mezi hnědé stěny vůbec nehodil.

„No ne,“ uvítal toho švihácky oblečeného muže. „Myslel jsem, že jste ženská.“

Bělovlasý pán se zatvářil zaskočeně, na čele se mu objevily hluboké vrásky.

„Což ale nejste,“ uklidnil ho Wolf.

Mužovou tváří se mihl úsměv. „Jak vidím, bylo zbytečné se obávat, že jste na útěku přišel o své detektivní schopnosti.“

Odtáhl si židli a posadil se.

„Když už jsme u toho,“ spustil Wolf, kterému se náhle cosi vybavilo, „nechci, aby to vyznělo nějak malicherně, ale než se… stala celá ta věc s Massem, zbývalo mi patnáct dnů z roční dovolené. Šlo by to nějak…“

Muž se pobaveně usmál, zarazil ho v půli věty. Jeho sněhobílé zuby oproti dooranžova zbarvené pleti vysloveně svítily.

„Jo, asi máte pravdu, probereme to jindy,“ přikývl Wolf a nafoukl tváře. Rozhostilo se napjaté ticho.

„Vy mě nepoznáváte, Wille, že ne?“

„Ehmmm….“

„Toto je komisař Christian Bellamy,“ oznámil ode dveří nepříjemně známý hlas. Do místnosti vešla komandérka Geena Vanitová.

Na své poměry měla na sobě poměrně vkusný úbor: černé sáčko zakrývalo ucházející množství svršků, které se tloukly pod ním. Možná to přeháněl se sledováním televize přes den, nebo se právě nacházel v podivném rozpoložení, ale kdyby měl její model někam zařadit, vybral by si označení „pohřební šat pro Teletubbies“.

Mluvila dál.

„Pardon, co jste říkala?“ zeptal se Wolf. Nevnímal, protože se v myšlenkách zatoulal k mnohem naléhavějšímu problému: teletubbie Dipsy – předávkovaný heroinem.

„Říkala jsem: byla jen otázka času, než vás chytíme,“ zopakovala ta drobná žena.

„A pamatujete si, že jste mě ve skutečnosti nechytili, viďte?“ opáčil Wolf. „Protože já si matně vzpomínám, jak jsem se vzdal.“

Vanitová pokrčila rameny, v duchu už formulovala prohlášení o jeho dopadení pro tisk. „Vy o koze, já o…“

„Nestoudné propagandě?“ navrhl.

„Poslyšte, nejsme vaši nepřátelé, Wille,“ vložil se do toho Christian, než mohli pokračovat v hašteření. Tváří v tvář tomu nelítostnému souboji však své stanovisko přehodnotil: „Já nejsem váš nepřítel.“

Wolf zafuněl.

„My dva už jsme se setkali,“ pokračoval Christian. „Připouštím, je to hodně dávno. A…“ Ten nevtíravě příjemný muž poprvé neovládl své city. „Oba jsme tento týden přišli o drahého přítele. Nemyslete si, že jste jediný.“

Wolf na něj upřel skeptický pohled.

„Takže…,“ spustila Vanitová, „Williame Olivere Layton-Fawkesi.“ Ušklíbl se.

„Když jsme vás teď dopadli…“

„Vzdal jsem se!“ zaúpěl.

„… čeká vás hezky dlouhé odnětí svobody za skutečně pozoruhodný seznam všech vašich prohřešků.“

Wolf si všiml, jak se Christian na svou podřízenou nesouhlasně zamračil. Pokračovala.

„Zadržování důkazů, křivé svědectví, neuposlechnutí rozkazu, když jste se měl dostavit, ublížení na zdraví…“

„Nanejvýš napadení,“ oponoval.

„A ten seznam pokračuje dál a dál,“ dopověděla Vanitová a spokojeně si založila paže. „Za ty roky se vám mockrát podařilo vyhnout trestu, ale tentokrát vás vaše hříchy dostihly. Můžete k tomu něco říct?“

„Ano.“ Čekala.

„Nemohla byste mě poškrábat na nose?“ požádal ji.

„Prosím?“

„Na nose,“ zopakoval přívětivě a zachřestil želízky za zády.

„Mohla byste?“

Vanitová si vyměnila pohled s Christianem a zasmála se.

„Slyšel jste vůbec něco z toho, co jsem říkala, Fawkesi?“ Wolfovi začínaly slzet oči.

„Půjdete do vězení na hodně dlouho.“

„No tak, prosím vás,“ naléhal Wolf a neúspěšně se pokusil zamnout si nos o rameno.

Vanitová vstala. „Na tohle nemám čas.“

Než stačila dojít ke dveřím, Wolf promluvil: „Léo… Antoine… Dubois.“

Zarazila se, jednou nohou už stála venku. Velmi pomalu se otočila.

„Co s ním?“

„Nejdřív nos,“ zkusil to Wolf.

„Ne! Co je s Duboisem?“

„Omluvte mou nevědomost,“ vložil se do toho Christian, „ale… kdože?“

„Léo Dubois,“ zafuněla Vanitová. Vybavila si fiasko hned několika policejních složek, na které si naštěstí už několik let nevzpomněla. „Byl to velký případ našeho oddělení: vražda, obchodování s lidmi, pašování drog. Vyšetřování se účastnil i Fawkes, takže není divu, že to skončilo katastrofálně.“ Wolf hlasitě zívl a ona se k němu otočila. „Tak co je s Duboisem?“

„Vím, kde ho najdete, mám jména a fotky celé jeho sítě, čísla účtů, název lodi, která je na cestě k našim břehům, napěchovaná budoucími prostitutkami…“

Mimoděk zacouvala zpátky do místnosti.

„Jo! Taky státní poznávací značky aut,“ pokračoval, „podniky, kde pere peníze… a vím naprosto jistě, že se někomu naboural do účtu na Netflixu.“

Vanitová zavrtěla hlavou: „Zoufalé sliby dopadeného muže.“

„Vzdal jsem se,“ připomněl jí.

Christian mlčel, ale postřehl, jak se vystupování jeho kolegyně okamžitě změnilo.

„Vidím, že jsem se ve vás strašně spletla, Fawkesi,“ pronesla Vanitová dramaticky. „Skeptik ve mně měl celou dobu podezření, že jste utekl, abyste si zachránil krk, protože jste si objednal služby sériového vraha. A ukazuje se, že vy jste mezitím vlastnoručně dostal na kolena pána podsvětí!“ Zasmála se vlastnímu vtipu. „Tohle je absurdní! Nemůžete přece čekat, že vám někdo uvěří…“

„Čekám, že mi uvěříte vy,“ přerušil ji, „že jsem od chvíle, kdy jsem opouštěl soudní síň, začal dávat dohromady opatření, abych svůj život získal zpátky. Že jsem se připravoval přesně na tuhle chvíli, abych vám mohl dát něco, co nebudete moct odmítnout.“

„Jenže já to odmítám,“ odsekla, očividně zapomněla, že mezi přítomnými v místnosti nemá nejvyšší postavení. „Takže Dubois ani omylem nepoznal chlapa, co se ho pokoušel dostat tolik měsíců? Neměl sebemenší podezření?“

„Podezření měl hromadu,“ řekl na to Wolf. „Ale není nic lepšího, než když se váš obličej objeví ve všech celostátních novinách. Dá se to výborně využít… A teď už vážně potřebuju, abyste mi poškrábala nos.“

Chtěla odmítnout.

„Poškrábejte mu ten nos, ano?“ vyštěkl Christian, který chtěl slyšet pokračování.

Vanitová se zatvářila rozhořčeně. Vytáhla z kapsy drahé pero a napřáhla ho směrem k Wolfovi. Nijak se nenamáhala zakrýt odpor.

„Trochu doprava,“ naváděl ji. „Trochu víc. Jo, to je ono. Víte, že jste se minula povoláním?“ prohlásil. Vzápětí dodal: „Což je mimochodem jen konstatování, které s ničím nesouvisí, ani s vaší schopností škrábat.“

Opřel se a vítězoslavně se usmál. Vanitová upustila své oblíbené pero na stůl, aby ho sebral někdo jiný.

„Co chcete, Fawkesi?“ procedila přes zaťaté zuby.

„Bez trestu odnětí svobody.“ Rozesmála se.

„Veřejnost ví, co jste udělal. Nebo aspoň část z toho všeho. Můžete maximálně doufat v soudce, který má rád policisty.“

„Takže nám dělá starosti veřejnost? Proto ten neúnavný hon, který jste na mě uspořádala,“ zazubil se Wolf. „Až na to, že nebyl ani tak neúnavný, jako spíš unavený, a nebyl to ani hon, spíš porozhlížení.“

Vanitová se napjala.

„Měsíc. S minimální ostrahou,“ navrhl.

„Rok,“ kontrovala, čímž poněkud překračovala popis své práce. Nicméně Christian nic nenamítal, sledoval probíhající vyjednávání jako divák tenisový zápas.

„Dva měsíce,“ navrhl Wolf.

„Šest!“

„Tři… ale mám podmínky.“ Vanitová se odmlčela. „Pokračujte.“

„Že jsem se vrátil, se Baxterová dozví ode mě, od nikoho jiného.“

Vanitová měla takovou radost, že se vyhne jednání se svou popudlivou vrchní inspektorkou, že mu v počátečním nadšení málem ubrala týden z trestu na znamení díků. Místo toho předvedla váhavé přikývnutí.

„A…,“ pokračoval, „tohle je asi ideální chvíle informovat vás, že během infiltrace Duboisova gangu jsem sehrál úlohu při skupinovém napadení konkurenčního obchodníka s bílým masem, který skončil ve velmi vážném stavu na jednotce intenzivní péče.“

„Proboha, Fawkesi!“ Vanitová zavrtěla hlavou.

„Ale plně se zotavil,“ dodal rychle.

„Dobře. S tím se asi vypořádáme.“

„Tak jsme se vrátili a zastřelili ho.“

„Ještě něco?!“ Vanitová byla s trpělivostí u konce.

„Ano. Potřebuju nástup k výkonu trestu odložit,“ prohlásil Wolf smrtelně vážně.

„No jistě,“ opáčila ironicky. „A jen pro zajímavost, o jak dlouho byste si to představoval?“

„Jak dlouho bude třeba.“

„K čemu?“

„Abych vyřešil poslední případ,“ odpověděl a veškerá samolibost a provokace z jeho hlasu vyprchaly.

„Mrháte mým časem, Fawkesi,“ pronesla Vanitová a opět se zvedla k odchodu.

„Vydržte,“ ozval se po dlouhé době Christian.

Vanitová svého nadřízeného probodla pohledem, ale poslušně se posadila.

„Jaký případ, Wille?“ zeptal se Christian.

Wolf se ke komisaři otočil. „Případ vraždy detektiva seržanta Finlaye Shawa.“

Chvíli všichni mlčeli a zvažovali tu absurdní žádost. Právě když chtěla Vanitová odpovědět, Christian si odkašlal a zvedl ruku. „Wille, byla to sebevražda. Přece víte… Je mi líto, ale žádné vyšetřování, ke kterému byste se mohl přidat, neprobíhá.“

„Byl jste jeho přítel?“ zeptal se ho Wolf.

„Nejlepší přítel,“ pronesl Christian pyšně.

„Tak mi na něco odpovězte.“ Pohlédl mu zpříma do očí.

„Napadá vás nějaký představitelný scénář, ve kterém by Finlay opustil Maggie?“

Vanitová pochopila, že teď už se jí rozhovor netýká. Mlčela.

Nevěděla ani jistě, jestli byl Finlay ženatý.

Christian ztěžka vzdychl a zavrtěl hlavou. „Ne. Ani jeden. Ale důkazy jsou… nezpochybnitelné.“

„Jako jeho příteli vám přece určitě nebude vadit, když to ověřím nade vši pochybnost. A pak jsem váš.“

Komisař se tvářil rozpolceně.

„Přece o tom nemůžete vážně přemýšlet?“ žasla Vanitová.

„Mohla byste zmlknout?“ obořil se na ni a otočil se zpátky k Wolfovi. „To byste vážně chtěl podrobit Maggie něčemu takovému?“

„Pochopí to… když to budu já.“ Christian se stále nezdál přesvědčený.

„No tak. Co můžete ztratit?“ zeptal se Wolf a poprvé na něm bylo znát zoufalství. „Potvrdím, že šlo o sebevraždu, a vy dostanete Duboise.“

Sledoval, jak to komisař zvažuje.

„Dobře. Beru to.“

Vanitová se zvedla a vyřítila se z místnosti, nechala ty dva o samotě.

„Nechám vám sem přinést spis a podepsanou kopii naší… dohody,“ usmál se Christian a v očích mu jen hrálo. Poplácal Wolfa přátelsky po zádech, zrovna jako to dělával Finlay. Nepochybně mu zůstane modřina, na jakou by byl i jeho učitel pyšný. „Tak kde začneme?“

„Začneme?“

„Myslíte si, že vás to nechám dělat samotného? Mluvíme tu o Finovi!“

Wolf se usmál. Finlayův nejstarší přítel se mu začínal zamlouvat.

„Tak kde začneme?“ zeptal se Christian znovu.

„Na začátku.“

KAPITOLA 2

Pondělí 5. listopadu 1979

Noc pálení ohňů 17.29

Christian otevřel oči a okamžitě ho oslepilo jasné světlo odrážející se od zrezivělé střechy. Přenesl váhu, přetočil se a cítil, jak se pod ním prohýbá podlaha. Zvedl ruku k bolavé čelisti a uhodil se do obličeje těžkou boxerskou rukavicí. Všechno se mu začínalo vracet kousek po kousku: zápas se soupeřem… těžce prohrával, pokusil se zasadit úder horem… a minul. Vybavil si, jak se soupeř rozpřáhl k levému háku… a pak černo.

Nad ním se objevil Finlayův ošklivý kukuč. Tenhle čtyřiadvacetiletý Skot byl urostlý jako strom a oholenou hlavu měl skoro stejně sukovitou a nesouměrnou. K tomu plochý nos, který po návštěvách tělocvičny měnil směr.

„Vstávej, ty princezničko,“ dobíral si ho chraplavým hlasem s glasgowským přízvukem. Christian se s úpěním posadil ve středu ringu.

„Máš mě učit, ne mě rozmlátit na kaši!“

Finlay pokrčil rameny. Pod kůží se mu přitom pohnuly svaly a Christianovi to kupodivu připomnělo jeho včerejší rande, mladou policistku s hodností konstábla, která se jen zavrtěla ve spánku, když vyklouzl z jejího pokoje.

„Já tě učím,“ řekl Finlay s úsměvem. „Příště už uhneš.“

„Jsi hajzl, víš to?“

Finlay se zachechtal a zvedl ho na nohy.

„Jak vypadám?“ zeptal se Christian znepokojeně, protože měl v úmyslu pozvat svou pěknou kolegyni na rande znovu, jen co jim skončí série nočních.

„Skvěle,“ zazubil se Finlay. „Trochu víc jako já.“

„Proboha! Tos měl moje trápení radši rovnou ukončit,“ opáčil Christian, čímž si vysloužil závěrečnou ránu do ledvin.

Byl téměř o tři roky mladší než jeho parťák a představoval pravý opak svého nejlepšího kamaráda: byl hezký a oblíbený. Pískově blond vlasy nosil dlouhé po ramena jako popové hvězdy z televize. Když se mu chtělo, byl docela chytrý, ale taky byl líný a popravdě radši honil holky než zločince. Ti dva však měli něco společného: prošli výchovou otce vojáka, sdíleli averzi vůči novému nadřízenému a oba byli doslova magnet na průšvihy.

„Tak jdeme, za hodinu nám začíná směna,“ zamumlal Finlay, který si právě rozvazoval zuby rukavice. „Uvidíme, jakou hovadinu má pro nás šéf na dnešek.“

„Vám to možná připadá jako hovadina,“ prohlásil vrchní inspektor Milligan přes závoj kouře, který visel v místnosti a napodoboval smogem zahalené skotské hlavní město za okny. Prohýbající se sloupek popela na konci jeho cigarety konečně odpadl a skončil mu na kalhotách.

„Možná to vypadá jako hovadina… protože to hovadina je,“ navrhl Christian.

Milligan si rozmázl popel do šedé skvrny a otočil se k Finlayovi. „Co říká?“

Finlay pokrčil rameny.

Milligan se obrátil opět k Christianovi. „Vůbec ti nerozumíme, hochu. Z jaké země že to jsi?“

„Z Essexu,“ odpověděl Christian.

Milligan ho chvíli podezíravě pozoroval. „Vy dva sráči máte na dnešek hlídání v loděnici. Tečka.“

„Nemůžou tam jít French a Wick?“ protestoval Finlay.

„Ne,“ opáčil Milligan, kterého jejich společnost začínala nudit. „Protože French a Wick dostali parkoviště kamionů.“

„Kde se ta akce bude doopravdy odehrávat,“ zabručel Christian.

Milligan ho buď ignoroval, nebo mu opět nerozuměl.

„Tohle je ztráta času,“ prohlásil Finlay.

„V tom případě dostanete vy dva sráči zaplaceno za chrápání na parkovišti. Výhra pro všechny! Můžete jít.“

„Ale…“

„Můžete… jít.“

V sedm dvacet osm večer zaparkoval Finlay před jedním z bočních vchodů do loděnice. Vzhledem k tomu, že auto stálo jen kousek od kovové brány, měli nerušený výhled na osvětlená skladiště, stěnu z barevných nákladních kontejnerů, poskládaných jako nějaké ohromné kostky Lega, a osamělý vysokozdvižný vozík, pro tu noc opuštěné. Jejich odraz se chvěl v tmavých vodách řeky Clyde za nimi.

Na čelní okno dopadly první dešťové kapky, barvy stékaly do sebe, tvary se deformovaly, jako když se rozpouští malířské plátno. Sledovali, jak se déšť mění v přívalový liják, ládovali se hamburgery a prvním teplým pivem večera – na hlídkách tradice, stejně jako neoznačený služební ford cortina. Po jedenácti letech ve službě už muselo glasgowské podsvětí ten odřený auťák poznat stejně snadno jako hlídkový vůz se zapnutým majáčkem, ale copak jim příslušelo zpochybňovat moudrost těch, kteří stáli v potravinovém řetězci výš než oni?

„To mi řekni,“ ozval se Christian mezi sousty, „proč zrovna my dva vždycky vyžereme tu nejblbější práci?“

„Politika,“ pronesl Finlay moudře. „Někdy prostě musíš v týhle branži vědět, čí zadek líbat. Učíš se… Navíc je Milligan příšernej rasista.“

„Jsem z Essexu!“

Finlay se rozhodl změnit téma. „Jak to jde s tou kadeřnicí?“

„Dozvěděla se o tý masérce.“

„Aha.“ Finlay si ukousl další sousto hamburgeru. „Její zákaznice?“

„Sestra.“

„Ty jo. No a jak to jde s tou masérkou?“

„Neměla zrovna radost, že se scházím s naší kolegyní.“

„Jasně. A jak to jde…“

„Dobře,“ přerušil ho Christian. „Ve čtvrtek ji chci vzít zase na rande. V kině myslím dávají Opičí milenku.“

Finlay povytáhl obočí, nechal si však pro sebe zděšení nad přítelovým výběrem filmu. Sáhl do kapsy u košile a pyšně z ní vytáhl kazetu.

„Ne! No tak, přece nechceš zase pouštět Status Quo,“ protestoval Christian. „Quo ne!“

Cvakající mechanismus kazetu spolkl a z reproduktorů se ozval sykot převíjení pásky…

Byli to Status Quo.

Uplynula hodina.

„Sean Connery?“ zkusil to Christian a pootevřel okno, aby se neudusili, protože celý večer kouřili jednu za druhou.

„Jak jsi kruci přišel na Seana Conneryho?“

„Protože mluvíš úplně stejně!“

Finlay se zatvářil dotčeně. „Abys věděl, říká se o mně, že mám skvělý ucho pro intonaci.“

„To asi jo,“ připustil Christian. „To pusa tě zklamala.“

„Dobře. Tak zkus tohle,“ opáčil Finlay podrážděně. Christian zavřel oči, pozorně naslouchal a přemítal. Finlay to zopakoval pomaleji.

„Sean Connery?“

„Běž do prdele!“

Když začaly na obloze první barevné výbuchy, ukazovaly titěrné ručičky na hodinách v palubní desce 21.00.

„Koukám… a vidím… něco, co začíná na… O.“

„Ohňostroj?“ hádal Finlay znuděně. Byl si poměrně jistý, protože „ohradu“ a „oblohu“ už měli.

Pootevřeným oknem k nim doléhalo bouchání a prskání.

„Jo… byl to ohňostroj,“ vzdychl Christian a pátral v přihrádce po něčem, co by se dalo dělat.

Finlay se rozhlédl. „Tak jo, koukám… a vidím… něco, co začíná na…“

Náhle cosi zadunělo na střeše jejich vozu, až oba nadskočili. Těžké kroky po tenkém plechu nad jejich hlavami. Vysoká postava skočila na kapotu, prohlédla si kovovou bránu. Finlay s Christianem ohromeně sledovali, jak se chlap s hokejistickým účesem přehoupl přes bránu a přistál za plotem jako akrobat. Vytáhl z batohu štípačky, přeštípl řetěz a začal bránu otevírat. A najednou se déšť zatřpytil, odněkud zezadu osvítily celou scénu čelní světlomety. Finlay s Christianem si uvědomovali, že teď působí nepříjemně podezřele. Skrčili se na sedadlech a sledovali, jak pouhé centimetry od nich prochází pět tmavých postav, následovaných černou dodávkou. Zvuk motoru přehlušil déšť, dodávka vjela krokem do loděnice.

Finlay slepě zašmátral pro vysílačku. Přes palubní desku viděl, jak se skupina rozevírá a blíží se k největšímu skladišti. Podržel si vysílačku u úst. „Crystal?“ zašeptal. Celý večer slyšel na vlnách hlas své oblíbené dispečerky. „Crystal!“

Skrze déšť se ozval zvuk pneumatik roztočených na mokrém asfaltu, dodávka nabírala rychlost a řítila se prudce ke skladišti. Vzápětí prorazila ohromná posuvná vrata. Pěšáci vpadli dovnitř, ozvalo se rachocení střelby.

Ve vysílačce zapraskala statická elektřina. „To jsi ty, Fine?“

„Jo. Jsme v Govenské loděnici a potřebujeme okamžitě posily.“ Zevnitř se ozval výbuch. Evidentně ho zachytila i vysílačka, protože dispečerka rázem změnila tón. „Posily jsou na cestě.

Končím.“

Ve chvíli, kdy Finlay vracel vysílačku na místo, se ozval další výbuch a oknem v přízemí vyletěl ven ten chlap s hokejistickým účesem. Zůstal ležet na zemi.

„Ty vole!“ rozesmál se Christian, který už v duchu dával dohromady historku pro své kolegy.

Jenže ačkoli to bylo neuvěřitelné, to polámané tělo náhle vymrštilo paži a namáhavě se zvedlo. Chlap sebral z louže svou zbraň a belhal se zpátky dovnitř.

„Má výdrž,“ prohlásil Christian a dojedl hamburger. Finlay se k němu rozčileně otočil: „Jak teď můžeš jíst?“ Christian pokrčil rameny. „Jdeme dovnitř?“

„Jo. Proč ne?“ usoudil Finlay, stáhl okno a připevnil na střechu magnetický maják.

V dálce nad městem pokračoval ohňostroj. Finlay nastartoval a z reproduktorů spustila skladba „Rockin‘ All Over the World“ od Status Quo. Zapnuli sirénu a rozjeli se ke skladišti bez konkrétního plánu, jen s nadějí, že přítomnost jedné policejní jednotky naznačuje bezprostřední příjezd dalších.

„Hokejista jde zpátky!“ varoval Christian. Muž se vypotácel z budovy se zvednutou zbraní, začal blížící se ford zasypávat střelami.

„Šlápni na to, kurva!“ zaječel Christian, když se ve skle objevily první díry.

„Šlapu na to, kurva!“ zařval Finlay, stočil volant, auto dostalo smyk a střelce neúmyslně srazilo zadkem.

Ozvalo se děsivé zadunění, bezvládné tělo se svalilo k řece. Auto zastavilo, světlo z jediného nerozbitého světlometu ozářilo zakrvácenou mrtvolu nějakých sedm metrů od místa, kde toho chlapa srazili. Christian s Finlayem lapali po dechu, nervózně se dívali jeden na druhého. Došlo jim, že si možná ukousli příliš velké sousto. A náhle se ta vytáhlá postava uprostřed bušení dešťových kapek o pomačkanou kapotu začala zvedat.

„Co to kurva je?“ vyjekl Christian zděšeně.

Vlasatec se opřel o dlouhé paže a zvedl se na všechny čtyři. Finlay výhrůžně protočil motor.

„Sraz ho znova!“ zařval Christian.

Promočený chlap měl evidentně zlomenou paži, přesto se zvedl. Trochu se zapotácel, zadíval se na dva úzkostné obličeje, které ho pozorovaly přes popraskané čelní sklo. A pak se bez zaváhání otočil a skočil do temné vody.

„Ty vole,“ divil se Finlay, oči upřené na řeku. „Nevím, kolik mu platěj, ale určitě ne dost.“

Vystoupili a rozběhli se ke zničené bráně.

Ve skladišti vládlo zlověstné ticho. Mezi troskami v nákladovém prostoru viděli černou dodávku, jejíž kola se otáčela naprázdno asi půl metru nad zemí. Podél zadní stěny vedlo kovové schodiště k bytelně vyhlížejícím dveřím.

„Tady je vzduch čistej,“ zašeptal Christian.

Stáhl si vlasy gumičkou a rozběhl se k dodávce. Podíval se oknem do prázdné kabiny a zjistil, že pedál plynu je zatížený tyčí. Mávl na Finlaye.

„Nahoru?“ navrhl jeho parťák.

„Nahoru,“ přikývl Christian.

Vystoupali po schodech k oválným kovovým dveřím, které by se hodily tak do ponorky. Dírou po kulce v prosklené části svištěl proud studeného vzduchu.

„Vzduchový uzávěr,“ zamračil se Finlay a protáhl ruku unikajícím vzduchem.

Musel za dveře pořádně vzít, aby se otevřely. Vešli do holé chodby a odněkud se ozvalo další prásknutí. U protější stěny ležela dvě zhroucená těla. Jedno patřilo k přepadovému týmu, druhé bylo v ochranném laboratorním obleku.

„Drž se za mnou,“ sykl Finlay, zbavil první mrtvolu zbraně a systematicky prohlédl prostor za otevřenými dveřmi, jak ho učili při výcviku: průmyslové váhy, počítačky bankovek, plošinové vozíky.

Pokračovali, mířili ke zdroji unikajícího natlakovaného vzduchu. Vtom se odněkud zespoda ozvalo zadunění.

Oba ztuhli.

„To se mi nelíbí,“ zašeptal Christian. Finlay zavrtěl hlavou. „Hodíme sebou.“

Pospíchali na konec chodby, kde jim zatarasily cestu druhé vzduchotěsné dveře. Finlay vzal vší silou za dlouhé madlo a otevřel je. Christian klopýtal dovnitř proti proudu vzduchu, jak se nevyrovnaný tlak srovnával. Finlay měl co dělat, aby těžké dveře udržel otevřené. Protáhl se mezerou, vzápětí se za ním prudce zabouchly.

„O mě si nedělej starost… Zvládnu to,“ pronesl ironicky, jeho parťák ale nereagoval. Christian totiž ohromeně zíral na pytlíky bílého prášku, které se vršily na metr a půl vysokých hromadách, a cihličky úpravně srovnaných bankovek vedle nich. Finlay došel k němu a podal mu zbraň. Natrhl jeden ze sáčků, olízl si prst, pak si odplivl. „Heroin.“

„Kolik toho tu je?“ žasl Christian. Na ulici narazil nanejvýš na kilo.

„Nemám páru… Tuny.“

Pod nohama se jim ozvalo další zahřmění. Finlay si všiml teplé záře tančící na stěně. Došel ke dveřím a ucítil, jak se dovnitř valí otvorem horký vzduch. Přes malé okénko viděl kovový ochoz táhnoucí se v horním podlaží skladiště. Zdeformované dveře se zhouply v pantech, když překročil práh a váhavě se blížil k hučícím plamenům.

Jakmile se dostal do hlavních prostor skladiště, musel si zaclonit oči, jaký šel z toho pekla žár. Z původně prvotřídně vybavené moderní laboratoře nezůstalo víc než sbírka nádrží a kanystrů, z nichž střídavě vyšlehávaly plameny a opékaly těla ležící dole na podlaze: zaměstnance laboratoře, přepadový tým i zřejmě ochranku v civilu.

Finlay si náhle uvědomil, že se mu na rozžhaveném kovu začínají roztékat podrážky. Rozběhl se nazpátek a co nejlépe za sebou rozbité dveře zavřel.

„Problémy?“ zeptal se znepokojeně Christian.

„Požár.“

„Velkej?“

„Hodně velkej.“

„Do hajzlu.“

„Vypadá to, že jsme zmeškali pořádnou střílečku. Všichni jsou mrtví.“

Oba se otočili k objevu, který v jejich kariéře mohl sehrát zásadní roli.

„Jaká je priorita?“ zeptal se Christian svého služebně staršího kolegy. „Drogy, nebo peníze?“

Finlay se tvářil rozpolceně, na stěně za ním se začínaly tvořit bubliny.

„Drogy, nebo peníze, Fine?“

„Drogy. Vezmeme ty drogy.“

Christian byl v pokušení protestovat, zvuk tříštícího se skla ho však pobídl k činům. „Vzadu v jedné z těch místností jsem viděl vozík.“

Finlay přikývl a pospíchal k natlakovaným dveřím. Vší silou je podržel otevřené natolik, aby se Christian dostal skrz. V horkém vzduchu proudícím kolem mu vysychaly oči. O chvíli později se Christian vrátil a na plošinovém vozíku vezl jednu z mrtvol. Ruka jí přepadla přes okraj a táhla se po podlaze.

„Byl to drogovej dealer!“ namítl, když viděl, jak se Finlay tváří.

„Tak z něj teď bude zarážka.“

Bezobřadně mrtvolu vyklopil do průchodu a snažil se nevnímat děsivé křupnutí, které se ozvalo, když Finlay pustil dveře, aby mu pomohl nakládat. O devadesát vteřin později hodili na vozík poslední sáček. Doslova z nich lilo, skladiště se proměnilo v jednu výheň.

„Běž! Běž! Běž!“ rozkřikl se Finlay, když si Christian dovolil poslední ohlédnutí za hromadou peněz zalitých oranžovým světlem. Běželi rozpadající se budovou s ohněm v patách.

Christian s Finlayem vykašlávali hleny a pozorovali první hlídkový vůz, který se řítil k tomu peklu. Vyčerpaně přemístili sáčky do bezpečné vzdálenosti, nyní seděli na asfaltu a sledovali ohňostroj nad tou vatrou. Finlay si všiml, jak se jeho parťákovi třesou ruce, ale neřekl nic. Na levé paži měl spáleninu, která bolestivě pulzovala ve studeném dešti.

Bouchnutí dveří od auta.

„Vstáváme,“ řekl Christianovi a zvedl se.

Postavili se každý z jedné strany vedle svého rekordního nálezu, zvedli palce a zazubili se. Za nimi se právě propadla střecha dovnitř do skladiště. Tato ikonická černobílá fotografie kolovala v celostátním tisku několik dnů – triumf oddělení loupeží i strathclydeské policie jako takové… Důkaz, že mezi námi stále chodí hrdinové.

KAPITOLA 3

Středa 6. ledna 2016

9.53

„Jeden mrtvý, vrchní inspektorko!“

„Spousta lidí je mrtvých… po tom všem,“ opáčila Baxterová klidně, než nasadila jízlivý tón. „A vy máte z neznámého důvodu potřebu mrhat časem všech kvůli obavám o jediného člověka, který si smrt zaslouží!“

Schůzka s FBI probíhala asi tak dobře, jak se dalo čekat. Po jejím posledním případu zůstal neskutečný binec, jehož úklid už byla ale starost pro někoho jiného: podezřelý byl popraven, agent CIA se pohřešuje, místo činu zavála sněhová vichřice a velká část centrálního Londýna vyletěla do povětří.

„Máte nějaké zprávy o tom, kde se nachází zvláštní agent Rouche?“

„Pokud vím,“ odpověděla vyrovnaně, „je agent Rouche mrtvý.“ Z hučícího přímotopu ve výslechové místnosti vanul nepříjemně horký vzduch, nekonečné otázky pokračovaly.

„Nechala jste dům agenta Rouche prohledat.“

„To je pravda.“

„Takže jste mu nedůvěřovala?“

„Ne.“

„A ani teď vůči němu necítíte žádnou dodatečnou loajalitu?“ Zaváhala jen nepatrně. „Ne, žádnou.“

Jakmile schůzka ve vedlejší místnosti skončila, Wolf vstal a zamířil ke dveřím.

„Kam si myslíte, že jdete?“ zeptal se Saunders.

„Chci ji vidět.“

„Mám dojem, že tak úplně nechápete, co znamená ‚zatčený‘.“

„Měli jsme dohodu,“ otočil se k Vanitové.

„Fajn.“ Mávla rukou. „Tenhle průšvih už stejně nemůže být horší.“

„Překvapení!“

Wolfův nucený úsměv začínal v protahovaném tichu bolet. V místnosti setrvával zatuchlý pach po návštěvě z FBI, který ještě nevyvanul. Baxterová seděla za stolem a dívala se na něj. Mlčela, její velké hnědé oči však prozrazovaly bezpočet emocí, které kypěly pod klidným zevnějškem. Bylo to jako čekat, až z odšťavňovače konečně vyteče odstředěná šťáva.

Wolf se rozpačitě zavrtěl na židli, odhrnul si kudrnaté vlasy z očí a zvedl spis, který měl na klíně. Pouta třeskla o kovový stolek. Položil spis před sebe.

„Pět liber, že mu jednu ubalí,“ sázel se Saunders s Vanitovou, kteří výjev sledovali z relativního bezpečí za jednostranným zrcadlem.

Zavřela oči a utrousila cosi nesrozumitelného. Momentálně byla obklopena třemi nejpříšernějšími lidmi ve svém životě.

„Na to zapomeňte.“

Wolf se natáhl přes stůl a vypnul mikrofon, který přenášel zvuk do vedlejší místnosti, a ztišil hlas. „Já, ehm… vím, že teď asi nejsem tvůj nejoblíbenější člověk na světě, ale jsem strašně rád, že tě vidím.“ Vrhl podrážděný pohled k zrcadlu, přál si, aby jim dopřáli aspoň pár minut o samotě. „Vzhledem ke všemu, co se dělo… jsem si dělal starosti. Měl jsem… Možná jsem mohl něco udělat.“

Soukal ze sebe vhodná slova, Baxterová za celou dobu nehnula brvou.

Odkašlal si. „Byl jsem za Maggie.“ Tváří Baxterové se cosi mihlo.

„Nezlob se na ni. Přinutil jsem ji slíbit, že ti nic nepoví. Zkrátím to: uzavřel jsem dohodu… s komisařem. Nechají mě pracovat na jednom posledním případu. Na mém posledním případu. Dovolí mi najít toho, kdo mu to udělal… Finlayovi.“

Baxterové se zrychlil dech, zamrkala, zarosily se jí oči.

„Vím, co si všichni myslí,“ pokračoval opatrně. „Prošel jsem ten spis a chápu, proč to tvrdí. Navenek všechno sedí. Ale víš stejně dobře jako já, že se pletou.“ Hlas se mu zadrhl. „Neopustil by ji. Neopustil by tebe… Neopustil by nás.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Konec hry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.