STAR TREK: TITAN

SYNTHESIS

Copyright © 2009 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2020 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2009 for Cover art by Cliff Nielsen

Copyright © 2009 for Cover design by Alan Dingman

Copyright © 2020 for Czech cover layout by Jakub Schejbal

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6522-3

Marcovi, s díky

Prolog

Vstup 68363-28583-29548-2939. [2G Modrobílý]

Návrat ze subprostorového distorzního vektoru k podsvětelné rychlosti. Pravděpodobnost chyby: 0.04%.

<Kontrola nastavení> Zpracovávám…

Potvrzení identu bóje. Relativní časoprostorová lokalizace nominální.

<Pokračuji v nastavování>

Dosaženy vymezené koordináty. Zahajuji hloubkovou analýzu.

Zpracovávám… Zpracovávám… Zpracovávám…

<Nouzový stav>

Zpracovávám. Přechod na stupeň 1.

Energetická bariéra: Aktivní. Energie přesměrována do obranných systémů.

++VAROVÁNÍ++ ++VAROVÁNÍ++ ++VAROVÁNÍ++

<Zaznamenán průnik> Dotaz: Lokalizace?

Kvadrant: 79548/33/8754 Zpracování: Evaluace hrozby. Zpracovávám…

Identifikace hrozby: Klad průniku Ničitele – stupeň 6/7/neurčitý

<Stav hrozby: ZVÝŠENÁ>

Dotaz: Konfrontace průniku: potvrdit/zamítnout? Energetická bariéra:

Zásah [vícenásobný] [cílený] [narůstá].

Pohon: Připraven. Přechod na stupeň 2.

Obranné systémy: Aktivní [odpáleny] [bez výsledku]. Zpracovávám…

Zpracování: Evaluace hrozby.

<Stav hrozby: KRITICKÝ>

++VAROVÁNÍ++ ++VAROVÁNÍ++ ++VAROVÁNÍ++

Energetická bariéra: Kolaps [okamžitý]. Systémy: Poškození [nenávratné].

Dotaz: Možnost ústupu?

<Procentuálně zanedbatelná> Energetická bariéra: Nefunkční. Pohon: Nefunkční.

Zpracování: Spouštím protokoly k ochraně jádra.

<Pokus o dokončení funkce> Zpracovávám…

Zpracovávám…

Selhání systému. Selhání systému. Selhání systému. Selhání systému. Selhání systému.

Selhání systému. Selhání systému. Selhání systému. Selhání systému. Selhání systému.

S34hán1 syDtéNu. SeDG£&í s}@>éMu. S +%̂£í Sy258.

Vstup 68363-28583-29548-2939. [2G Modrobílý] KONTAKT PŘERUŠEN

Kapitola první

Melora Pazlar natáhla ruku a opatrně, lehoučce sevřela do dlaně hvězdu. Téměř neznatelná záře ji šimrala na prstech a jemně jí zahřívala dlaň. Chvíli hvězdu jen tak držela a přemýšlela, jak vypadá její vlastní obří stín, který právě vrhla na desítku světů a zahalila je do temnoty. Kdyby chtěla, mohla by si jej prohlédnout. Stačil by jí k tomu jednoduchý příkaz vyslovený nahlas. Změna úhlu pohledu, detailní záběr na prašný povrch bezejmenné planetky. Nic složitého.

„Tohle místo má jednu nevýhodu,“ pronesl čísi hlas.

„Práce vám tu může stoupnout do hlavy.“

Melora se ušklíbla, pustila slunce, udělala přemet vzad a vrhla se střemhlav dolů. Během pádu se protočila, prolétla podél stěn sférické laboratoře hvězdné kartografie, a spatřila, jak na ni od řídicí plošiny hledí Christine Valeová. „Alespoň tak jsem to slyšela,“ dodala. „Někdy se člověk nechá těmi rozměry unést.“

Valeová si sčísla neposlušný pramen vlasů za ucho a urovnala si tak ocelově šedý pás rýsující se mezi kaštanovými loknami, kterým si nedávno vylepšila účes. Rozhlédla se kolem. „Ráda se vesmíru koukáte do tváře, že ano?“

„Proto jsem také tady.“ Melora se pomalu snesla na úroveň, kde stála komandér – nebylo to vůbec třeba,

vždycky jí však připadlo neslušné hovořit k vyššímu důstojníkovi svrchu – a připlula blíž k plošině. Úzký můstek a nezakrytá operační konzole byly jedinými místy prostoru, na kterých panovala gravitace pozemského typu. Zbytek komory imitoval mikrogravitační prostředí Gemworldu, na kterém Melora vyrůstala. Takzvané standardní g-nastavení, běžné na všech lodích Flotily, jí příliš nesvědčilo, a když se nenacházela zde ve svém útočišti, muselo její tělo neúprosný tah přitažlivosti překonávat pomocí omezujícího antigravitačního obleku. Současná technologie byla sice na míle vzdálená motorizovanému křeslu a exoskeletu, které využívala v minulosti, stále jí však bránila pohybovat se mimo prostředí laboratoře bez jakýchkoli překážek.

Mřížka holografických projektorů ukrytá ve stěnách nabízela zmenšené obrazy hvězd, mlhovin a roztodivných astronomických jevů, které laboratoř proměnily v soukromý malý vesmír. Oproti starším verzím zobrazovacích systémů nainstalovaných na lodích třídy Galaxy se jednalo o výrazné vylepšení, které namísto plochých obrazovek využívalo realistickou interpretaci mezihvězdných dálav. Usmála se na Valeovou. „Chcete se přidat?“

Druhá žena si založila ruce. „Ne. Momentálně potřebuji mít pod nohama pevnou půdu.“ Když nabídku odmítala, usmívala se při tom, jako by doufala, že ji Melora bude dál přesvědčovat. Ale kouzlo okamžiku pominulo, a tak jen poklepala na konzoli před sebou.

„Máte pro nás něco zajímavého?“

Kamkoli se Melora pohnula, tam ji následoval průsvitný panel řídícího rozhraní a zůstával poslušně na dosah. Natáhla se po něm a přikývla. „Mám pocit, že bychom při katalogizaci potřebovali nové měřítko, komandére. Po tom všem, s čím jsme se dosud setkali, slovo zajímavé zní jaksi… nedostatečně.“

Elaysianka naťukala na virtuálním panelu řadu příkazů.

Valeová přikývla. „Asi zbytečně plýtváme přídavnými jmény.“ Časové paradoxy, oceánské světy, mezihvězdné tunely, kosmozoa, nové formy života a civilizace na každém rohu. Když se z podivného a neznámého stávala rutina, riskovali jste, že se jimi přesytíte. „Dobře, tak ne zajímavého. Řekněme tedy…“ Odmlčela se, hledala správná slova. „Lákavého.“

„To by šlo.“ Melora zadala příkaz a obraz hvězd a planet se náhle proměnil, až se Valeová musela chytit zábradlí a zapřít se o plošinu. Připadala si, jako by stála na přídi lodi ženoucí se ohromnou rychlostí do prázdnoty. Melora, která většinu života strávila v beztížném stavu, naopak nepocítila závrať ani na okamžik. Přenastavila na displeji měřítko a zvětšila projekci tak, aby zabírala sektorový blok, který se právě nacházel před Titanem. Obraz se zaměřil na relativně izolovanou soustavu kolem dvojhvězdy, obklopené nejasnými šmouhami několika planetárních těles. „Tady to je.“

„Už jste jí vymyslela nějaké hezké jméno?“ otázala se Valeová žoviálně.

„Zatím má v názvu jen řadu souřadnic a katalogové číslo.“ Natáhla ruku, aby rozšířila panel rozhraní, a otevřela několik oken, která zobrazovala aktuální údaje z lodních senzorů dalekého dosahu. „Tohle si získalo mou pozornost. Poručík Hsuuri údaj vytáhla z rutinního skenování sektoru…“ Zvýraznila graf vrcholků sinusoidy energetického vzorce. „Opakované výtrysky výrazných Eichnerových vln nahromaděných velmi blízko u sebe.“

„Přírodní jev?“ pozvedla Valeová obočí.

„Ne v takové míře,“ odpověděla Melora. „Alespoň podle mých zkušeností ne. Na to je to příliš přesné, příliš pravidelné.“

„Pak je to tedy umělé?“

Elaysianka předvedla pomalou piruetu.

„Je toho víc. Podívejte: tady a tady.“ Otevřela druhé okno s údaji, zaplavené vodopádem textu a dat.

„Vypadá to jako nějaký druh zakřivení Cochranova typu. Slabé, ale zaznamenatelné.“

„Hvězdné lodě?“

„Hvězdné lodě.“ V Melořině hlase jasně zazněl ryzí údiv. „Možná.“

Will Riker nepřítomně bubnoval prsty na stěnu turbovýtahu, přehodil si cestovní tašku na rameni a upravil popruh, aby se mu tolik nezařezával do kůže. Přes jemnou bavlnu havajské košile cítil každý gram její váhy, a tak se neustále neúspěšně snažil najít způsob, jak ji nést příjemněji.

Kabina turbovýtahu zpomalila, aby zastavila, ale kapitán si uvědomil, že ke svému cíli ještě nedorazil; dveře se rozevřely a ocitl se tváří v tvář šupinatému obličeji svého pahkwa-thanhského lékařského důstojníka Shentiho Yiseca Erese Reeho. Ještěr své nohy s pařáty zastavil na prahu výtahu a váhal, zda má vstoupit.

„Doktore?“ pokývl mu a naznačil, ať jde dál.

Ree sevřel rty, vkročil do výtahu a svinul za sebou ocas. „Kapitáne. Omlouvám se, právě jsem na cestě na ošetřovnu.“ Hovořil hlubokým hrdelním hlasem.

„Pokračovat,“ nařídil Riker výtahu, který se opět rozjel dolů. Chvíli byl jediným zvukem v kabině jen hukot elektromagnetických kolejnic. Ticho začínalo být pomalu trapné; nedávné události vyhloubily mezi kapitánem a šéflékařem pomyslnou propast, a navzdory slovně vyjádřenému odpuštění mezi nimi stále panovalo mlčení.

Není se čemu divit, pomyslel si Riker. Pokousal mi ženu. A pak ji i s mou nenarozenou dcerou unesl. Byť byly lékařovy záměry sebevznešenější, nebylo možné na podobnou událost jen tak zapomenout. Ree byl sice oficiálně veškerých obvinění zbaven, to však nic nezměnilo na skutečnosti, že osobní, ba i profesionální důvěra mezi lékařem, kapitánem a jeho manželkou utrpěly znatelné šrámy. Ještě nějaký čas potrvá, než se vzájemné vztahy obnoví.

Reeovy tmavé oči úkosem spočinuly na Rikerově oděvu.

„Pokud smím poznamenat, vypadáte dnes obzvlášť neformálně, pane.“

Riker se zatahal za límec košile a promnul potisk zobrazující modré nebe, žlutavé pláže a palmy. „Dnes je neformální pátek, doktore,“ pousmál se, aby zlehčil náladu. „Nikdo vám nic neřekl?“

„Kapitáne,“ opravil ho Ree zcela vážně, „dnes je čtvrtek.“

„Mám volno. Chci si užít chvilku s rodinou.“

„Ach tak.“ Ree se odmlčel a zavětřil. „Cítím maso.“ Riker poplácal svou tašku. „Sendviče s replikovanou šunkou. Nesu si je na piknik. A k tomu nějaké plenky, zásyp, ubrousky, láhev na vodu, přikrývky, pár plyšáků, samoohřívací láhev na mléko a spoustu dalších nezbytností. Na výsadek bych si toho vzal určitě mnohem míň.“

„Všiml jsem si, že pozemští rodiče bývají přehnaně úzkostní,“ odvětil Ree. „Ale jak se, tuším, říká: Lepší je být připraven než překvapen.“ Ještěr na něj pohlédl.

„Jak se mají vaše žena a dcera?“

„Dobře,“ přikývl Riker. „Tasha roste jako z vody.“

„To bude tou její betazoidskou čtvrtinou.“

„Uvidíte sám, až ji Deanna příště přinese na kontrolu.“

„Snad ano.“ Ree se zadíval jinam. Ve skutečnosti během několika týdnů po jejich návratu z Lumbu, předwarpové planety, kam Pahkwa-thanh Rikerovu těhotnou ženu unesl, aby tam mohla porodit, si doktor Ree zajistil, aby veškerou poporodní péči zajišťovala Alyssa Ogawa, Rikerova bývalá kolegyně z Enterprise. Ree si po většinu času udržoval odstup, přesto jej Riker jednou přistihl, jak jemným prstem hladí děťátku hlavičku. Ještěr netušil, že jej Tashin otec pozoruje, a k Rikerovu pobavení jeho dcera k lékaři natáhla ručky, aby pohladila mimozemšťanův dinosauří čenich. Nebála se ničeho, stejně jako žena, po níž měla jméno.

Ree své výčitky vyjadřoval svěšenými rameny. Když během mise na planetu Kapka unesl matku i její nenarozené dítě, rozum mu zatemnila kombinace primitivních biologických pudů a mimosmyslový přenos Deanniných empatických schopností. Lékař nabyl přesvědčení, že pouze on může dítě ochránit. Následně se dobrovolně ke svému pochybení přiznal a nechal se zatknout, ale kapitán soud odmítl. Teď se zdálo, jako by ještěří lékař kolem Rikera a Troi našlapoval po špičkách.

Kapitán se zachmuřil. Už to trvalo příliš dlouho.

„Vlastně mám lepší nápad. Co byste řekl na oběd v naší kajutě, jen vy a my tři?“

Ree se opět zarazil. „Kapitáne… sám víte, že mé stravovací návyky jakožto masožravce…“

„Udělám andorijské suši,“ navrhl Riker. „To můžou pozemšťané i Pahkwa-thanhé, ne?“

Doktor vypadal, že neví co říct, a když výtah zastavil, vypadal klidně.

„Je to… rozkaz, pane?“

Kapitán vstoupil do chodby. „Pozvání. A závisí na vás, jestli ho přijmete.“

Ree opět přikývl a dveře výtahu se zavřely.

Christine sklonila hlavu a na tváři se jí mihl letmý úsměv. Navzdory všemu, co prohlásila o současné misi

Titanu do oblasti Velkého psa a zevšednění zázraků, pocítila po Melořině hlášení lehké elektrizující vzrušení z objevování neznámého. Co nalezneme tentokrát?

„Ano, to zní docela zají–“ Valeová se zarazila a zavrtěla hlavou. „Docela lákavě.“ Pohlédla na otáčející se žlutobílá slunce tvořící dvojhvězdu. „Potenciální mezihvězdná civilizace žijící v oblasti s jinak řídkým osídlením. Myslím, že bych dokázala kapitána přesvědčit, aby nás na chvíli odchýlil z kurzu, abychom se mohli trochu přiblížit a využít senzory s vysokým rozlišením.“ Chvíli přemýšlela o všech možnostech. „Samozřejmě, jak znám Willa Rikera, veškerá opatrnost okamžitě vyletí oknem a rovnou jim zaklepeme na dveře.“

Melořin výraz zvážněl.

„To bych zrovna nedoporučovala. Když jsem vás prosila, abyste sem přišla, říkala jsem, že pro vás mám dvě věci, které vám musím ukázat.“

Valeová ukázala na holografická slunce.

„Copak tohle nejsou ty dvě věci?“

Astrofyzička zavrtěla hlavou a připlula blíž. „Energetické vzorce nejsou to jediné, co jsme našli. V Hsuuriiných datech se objevilo něco, po čem jsem pátrala od chvíle, kdy jsme minulý měsíc prolétli kolem toho shluku protohvězd.“ Melora zadala další příkazy a Valeové se z náhlého skoku zatočila hlava, když laboratoř hvězdné kartografie opět změnila podobu a spěchala, aby jim ukázala detail sektoru. Sem tam se kolem vynořila mlhavá modrá mračna, některá byla jen drobnými skvrnkami, jiná byla velká jako loď – či planeta. Dokázala v jejich rozmístění rozeznat vágní vzorec připomínající spirálu.

„Na co se to dívám?“

„Oblast subprostorové nestability. Podobá se těm, na které před nějakým časem narazila Rhea v oblasti NGC 6281. Nic nebezpečného, ale dohodla jsem se s nadporučíkem desYogem a kormidelníky, že by bylo lepší se jí vyhnout. Jen pro jistotu.“

Valeová přikývla. „Správně. To hlášení se mi doneslo.“ Oblasti prostorových distorzí nebyly nijak neobvyklé, jak se domnívala většina lidí; vesmír nebyl jednotvárný, nicméně většina warpových plavidel lehkými nestabilitami prolétala stejně snadno, jako námořní lodě prorážely vlny na hladině oceánu. Teprve když byly vlny příliš vysoké – respektive pokud se prohloubilo prostorové zakřivení – nastávaly potíže. Při příliš prudké změně energetických hodnot mohla loď opustit warp, případně dopadnout i hůř; ale prozatím nikde v okolí nic podobného nezaznamenali, navíc Federace v oblasti pohonů s proměnnou geometrií a algoritmů warpového transferu v uzavřeném poli za poslední desetiletí pokročila, a tak většina lodí mohla létat vesmírem bez výraznějších obtíží.

„Já žádnou teorii zatím nemám,“ přiznala Melora.

„V tomto sektoru je patrné větší prostorové pnutí než kdekoli jinde, kudy jsme v oblasti Velkého psa prolétali. Mohlo by se jednat o důsledky použití warpového pole první generace mezihvězdných pohonů anebo o přirozeně se vyskytující zakřivení fázových bariér…“ Pokrčila rameny. „Pořád sbírám informace.“

„Pak musíme postupovat opatrně.“ Valeová se rozhlédla. „Myslíte, že to nějak souvisí se soustavou té dvojhvězdy?“

„Je to možné. Další důvod, proč se tam vydat a podívat se blíž. Můžeme se něco dozvědět od místních, pokud bychom je mohli vyzpovídat.“

Valeová ustoupila.

„Dobře, to beru. Uvědomím kapitána. Pošlete mi v hlášení výtah ze svých poznámek, abych mu to mohla stručně vyložit.“ Usmála se. „Ačkoli tak jako vy asi názorná nebudu, to mi věřte…“

„Hotovo,“ přikývla Melora. „Hlášení máte v osobní schránce.“

„Vy už jste je sepsala?“

„Jsem tu celý den, komandére,“ opáčila Elaysianka.

„Ehm. Myslela jsem, no…“ Valeová větu nedořekla. „To nic. Díky, Meloro.“ Otočila se k odchodu, ale Pazlar přeplula blíž a zastavila se po straně můstku.

„Co?“ podivila se. „Myslela jste si co?“

„Jenom, že… no, doktor Ra-Havreii má dnes volno, a tak jsem předpokládala, že jste–“

„Spolu?“ Elaysiančina tvář ztuhla.

Valeová v duchu zaklela. Měla bych s tím přestat.

„Nejsme siamská dvojčata, Christine,“ pokračovala Melora. „Copak nás tak ostatní berou?“ A najednou se jejich rozhovor ubíral jiným směrem.

„Nemám ponětí, co si lidé myslí,“ pronesla Valeová nepřesvědčivě. „Jsem jenom první důstojnice. Říkám jim, co mají dělat.“

„Jste ta nejhorší lhářka na světě.“

„To můžete říct jen proto, že nechodíte na kapitánovy pokerové večery.“

Melořina tvář vypadala ještě vážněji. „Je snad mezi důstojníky můj vztah s Xinem populárním tématem?“

„Ne.“ Valeová zalhala tak automaticky, že musela samu sebe v duchu pokárat. Vzdychla. „Tak dobře. Ano, je.“ Melora otevřela ústa, aby něco odpověděla, ale Valeová ji předběhla. „Co jiného jste očekávala? Xin si nikdy nenechával nic pro sebe. A tohle je hvězdná loď; je to tu jako na vesnici. Na palubě je nás jen tři sta padesát a lidi si rádi povídají. Jako všechny uzavřené komunity.“ Pokývla k hologramu dvojitého slunce.

„Tyhle dvě nejsou jedinou hvězdnou dvojicí, o kterou tu máme zájem.“

„Vtipné,“ utrousila Melora a dala tak najevo, že to vůbec vtipné není.

„Podívejte, vím, jak se cítíte. Byla jsem na tom úplně stejně.“ Najednou jí na chvíli vytanul na mysli obličej Jazy Najema. Christinin vztah s bajoranským vědeckým důstojníkem Titanu trval sice krátce, ale propíraný byl naprosto stejně. I po všech těch dlouhých měsících, které uplynuly od jeho zmizení na Orishe, na něj čas od času myslívala. Pak vzpomínku zahnala.

„Chci tím říct, abyste si s tím nedělala starosti. Před pár týdny lidé klábosili o Deanně a Willovi a jejich miminku. Tento týden jste na řadě vy a Xin. Za měsíc bude poručík Keyexisi procházet pučením, a bude na řadě on.“

„Nelíbí se mi představa, že se můj osobní život rozebírá, jako by šlo o zápletku v holodramatu.“

Ale Ra-Havreiiovi ano, napadlo Valeovou, sotva to Melora dořekla. Podle první důstojnice měl hlavní inženýr Titanu svou reputaci rád až příliš. Zakládal si na volnomyšlenkářském chování a donedávna i na džentlmenské náklonnosti k příslušnicím opačného pohlaví. Byl to génius, o tom nebylo pochyb, Valeová však musela připustit, že sem tam ji jeho chování rozčilovalo. Měla pocit, že se Xin chová příliš strojeně, že svou okatou nestydatost přehání, jako by šlo o masku, kterou nosí už příliš dlouho a zapomněl, jak se odkládá. V dobách, kdy pracovala jako policistka na Izaru, v časech, než se přidala ke Hvězdné flotile, zažila podobné vzorce chování u desítek různých lidí – většinou u podezřelých.

Proto ji také překvapilo, že se Ra-Havreii s Melorou dali dohromady. Matně si vzpomínala, že v efrosianské kultuře je pro muže pojem dlouhodobého závazku čímsi neznámým. Což je pravda i o mnohých pozemšťanech, připomněla si ironicky.

„Náš vztah není zrovna jednoduchý,“ šeptla Melora.

„A tohle nám nijak nepomáhá.“

Jedna Christinina část se už už chtěla dotknout komunikátoru a zavolat poradkyni Troi nebo doktora Huilana. Nejsem psycholožka. Ani odbornice na partnerské vztahy. Věděla však, proč se jí Elaysianka svěřuje: právě proto, že se nechtěla svěřit Deanně nebo Sen’karovi. Vzdychla. „Jediné, co můžete udělat, je vložit do toho to nejlepší ze sebe. Drobné neshody neberte vážně. Xin je možná přelétavý, chápu, ale máte mezi sebou opravdové pouto. Záleží mu na vás. Pokud se mu pokusíte vyjít vstříc, zachová se stejně.“

Nakonec měla její slova ten správný efekt. Melora přikývla. „Děkuji, komandére. Cením si toho.“ Vznesla se zpět ke hvězdám a nechala Valeovou odkráčet ven do chodby.

Vida, vida, řekla si Christine v duchu pro sebe, jsem skvělá lhářka.

K servisnímu průlezu vedle vchodu do simulátoru 2 přivedla kapitána záplava nadávek. Dvojice dlouhých, štíhlých nohou trčela ven do chodby, zatímco zbytek trupu, k němuž nohy patřily, se ztrácel v otevřeném technickém průlezu ve stěně. Na podlaze ležela bez ladu a skladu hromada nářadí a paddů a každou chvíli po ní z průlezu zašmátrala mléčně bledá ruka hledající hyperklíč či laserový integrátor, aby se vzápětí opět schovala v průlezu.

Riker se zadíval na řídicí panel na vstupním rámu simulátoru. Žádný z dotykových senzorů na něj nereagoval a hlavní systémový displej byl prázdný s výjimkou dvou slov:

„Prosím, vyčkejte.“

Odložil těžkou tašku. I přes všeobecnou představu o kapitánově výsostném právu rozhodovat o svém volnu bylo pro velitele hvězdné lodi ve skutečnosti zatraceně těžké, aby si ve svém nabitém rozvrhu našel čas na něco, co se alespoň vzdáleně podobalo rekreaci. O poznání komplikovanější to bylo, když se řečený kapitán pokoušel sladit den volna s jiným důstojníkem, jako například s vlastní ženou, hlavní lodní diplomatkou. Jakmile Riker zjistil, že simulátor, který si rezervoval, je mimo provoz, nálada se mu citelně zhoršila.

Plánoval si spustit skvělý odpočinkový program, jeden ze svých nejoblíbenějších – simulaci nízkogravitačního parku na okraji Armstrongova jezera na Měsíci. Deanna s Tashou už byly nepochybně na cestě, aby se s ním setkaly, a tak je nechtěl zklamat.

Riker se sklonil, aby si lépe prohlédl toho, kdo mu plány zmařil. „Co se to tam děje?“ dožadoval se odpovědi.

Odpovědí mu byl rachot, když se mladý důstojník uvnitř Jeffriesova průlezu polekal a udeřil se hlavou o panel. Do chodby se vysoukal hubený, zahanbeně se tvářící humanoid.

„Ech, kapitáne. Pane. Kapitáne.“

Límec důstojníka byl modrý a nesl hodnost poručíka. Muž měl široké žluté oči s vertikálními zornicemi podobnými kočičím, bledou zlatobílou pokožku a vlasy připomínající slámu. Kdyby nebylo krátkého ocasu vyčnívajícího ze spodní části poručíkovy páteře, mohl by se s přehledem vydávat za mladší verzi Rikerova zesnulého kolegy, androida Data. Cygnian, vybavil si kapitán poručíkův druh a zapátral v paměti po záznamech o posádce. Což znamená, že to je–

„Poručík Holor Sethe, pane. Oddělení počítačových věd.“ Důstojník mu formálně zasalutoval. „Já jsem, ehm, nečekal inspekci.“ Sethe si promnul bouli na hlavě. Pak se zarazil, když se zorientoval a všiml si, že Riker na sobě nemá uniformu.

„Vím, kdo jste, pane Sethe. Nemusíte mi salutovat,“ napřímil se kapitán. „Na Titanu preferujeme uvolněnější klima.“ Vzpomněl si na jejich minulé setkání, při kterém mu tento mladý důstojník také salutoval.

„Jistě, pane. Omlouvám se, pane. Síla zvyku.“

Riker ukázal na řídicí panel. „Dvě věci. Co je s mým simulátorem a proč mi o tom nikdo nic neřekl?“

„Ehm,“ zamumlal Cygnian. „Není s ním, hm, nic… a proč by vám o tom nikdo neřekl, že, pane? Tedy, se vší úctou… myslel jsem, že taková triviální záležitost kapitána zajímat nebude.“

„Bude, když si jej kapitán na dvě hodiny zamluvil.“

„Ale–“ Sethe ze sebe stěží vypravil jediné slovo, pak zmlkl. Popadl padd a zahleděl se do něj. „Dnes není pátek, že?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Ach. Ehm. Omlouvám se. Mám špatný rozpis. Nemám tady být.“ Udělal otočku na místě, začal sbírat své nářadí a dlouhýma, štíhlýma rukama vrátil přístupový panel zpět na místo. „Jde o to… že předtím jsem sloužil na lodi s převahou Vulkánců. Jejich denní cyklus se od federačního standardu liší. I po všech těch měsících je pro mě těžké se přizpůsobit… starého psa novým kouskům nenaučíte.“ Prsty něco vyťukal na klávesnici a vstupní rám opět ožil. „Je to, ehm, v pořádku, pane. Můžete. Půjdu vám z cesty. Omlouvám se.“

Po panelu se rozeběhla záplava textu s tituly jednotlivých programů, mezi nimiž Riker bezvýsledně hledal simulaci Armstrongova jezera. „Tu databázi někdo nedávno aktualizoval?“

„Ano, po opravách na Utopii Planitia, pane,“ přikývl Sethe. „Inženýrský sbor při té příležitosti vyladil několik nepodstatných systémů. Bynarský tým nám vylepšil veškerou holotechnologii.“

Riker si vybavil, že se o tom zmiňoval jeden z mnoha spisků vršících se mu na stole během dnů a týdnů po masivním borgském útoku na kvadrant Alfa. V závěru onoho krvavého a destruktivního střetu patřil Titan k řadě lodí, které nutně vyžadovaly kompletní péči vesmírného doku. Od chvíle, kdy Titan opustil Sluneční soustavu, aby se vydal na svou současnou výzkumnou misi, zavítal kapitán do simulátoru jen párkrát, ne však na tak dlouho, aby ocenil úplný rozsah všemožných vylepšení.

Sethe otevřel vchod a vběhl do strohé, ocelově šedé místnosti a zastavil se, aby upravil jednu z mřížek holografických emitorů zabudovaných do stěn. „Fajn, pane. Myslím, že je vše připraveno.“

Ale Rikera v tu chvíli zaujalo cosi jiného. V nabídce dostupných simulací jej něco zarazilo. Aniž by si byl úplně jistý, co jej k tomu donutilo, dotkl se obrazovky. Ve víru fotonů vyplnily prázdný kovový prostor začouzené stěny z oprýskaného dřeva; z podlahy se vynořilo několik stolků a malé pódium osvícené řadou reflektorů. Během chvilky se kolem nich zjevil autentický jazzový klub z New Orleans. Zamlžený nápis na podsvíceném skle nad ztemnělým barem hlásal název podniku: „Tichá doba“.

Riker prošel rámem a na obličeji se mu rozhostil úsměv. „No, to jsem tedy nečekal.“

„Výtečná iluze,“ poznamenal Sethe. „Tyto novější simulátory série 8B mají oproti předchozím typům pětkrát výkonnější procesory. Můžete doslova vidět, jak se simulovaná osoba vytváří,“ dodal nadšeně, zatímco dveře za ním se zavřely a splynuly se simulací. „Počítači?“ promluvil do prázdna, „postavu pro kapitána, prosím.“

Kapitán se otočil, aby Setheho příkaz zrušil, ale ve víru světla a barev tam najednou stála – s uhrančivýma tmavýma očima a ledovým klidem; tmavé kadeře jí rámovaly plné rty. Její šaty se v dusném šeru klubu mihotaly jako zkrocený blesk.

„Jmenuji se Minuet,“ zašeptala, „a mám ráda jazz kromě dixielandu.“

„Protože na dixieland se špatně tančí,“ doplnil za ni Riker. Ohlédl se na Setheho. „Vy jste ji vybral?“

Poručík zavrtěl hlavou, překvapený kapitánovým tónem. „Ehm, ne, pane. To simulátor. Jeho součástí je prediktivní systém založený na prostředí, vašem současném psychometrickém profilu, na osobních údajích, pohybech, řeči těla, vzorcích hlasu…“

„Ten program jsem neviděl už celé roky,“ přerušil ho Will a ženu obešel. „Naposledy na Enterprise, když jsme byli na Základně 74.“

„Chyběla jsem ti?“

Minuet k němu přistoupila s jízlivým úsměvem na rtech.

Sethe opět přikývl. „Vidíte, jak na vás reaguje? Má zabudované polointeligentní podprogramy, učí se heuristicky během několika pikosekund. Čím déle program poběží, tím lépe pozná, co chcete, a tím osobitější zážitek vám nabídne.“

Minuet natáhla ruku a dotkla se Rikerovy paže.

„Chceš si zahrát?“ Ukázala k pódiu, na němž se objevil pozoun.

„Počítači, zastav program.“ Riker ten příkaz vydal mnohem rázněji, než zamýšlel, a Sethe sebou škubl. Žena stála před ním, zmrazená v čase, stejně krásná – možná i krásnější – jako tenkrát, když ji uviděl poprvé.

„Bynarové,“ slyšel se, jak vypráví, „během rutinních oprav Enterprise unesli. Využili podobného programu, aby mě… zaměstnali.“

Sethe si odkašlal. „Ach ano, o tom jsem slyšel. Využili loď jako úložiště pro svou celoplanetární databázi, že ano?“ Mávl rukou, v níž držel padd. „Ale takoví už Bynarové jsou. Vždycky se chovají tak trochu vystrašeně.“

Riker svou pozornost přenesl jinam. Najednou se cítil nepříjemně; hologram v něm vyvolal vzpomínky, o kterých si myslel, že je zapomněl. Na okamžik byl opět mužem, kterým býval před řadou let, kdy zde stál s touto ženou a žil svůj sen. Z dnešního pohledu jako by uplynuly celé věky. Tehdy byl vycházející hvězdou, prvním důstojníkem vlajkové lodi s nespočtem nových výzev… a celým vesmírem možností před sebou.

Teď byl však někým jiným. Překvapilo ho, že cítí výčitky. Je teď kapitánem, manželem a otcem, a ačkoli nové výzvy před ním stojí i nadále, připadalo mu, že svobodné vůle už příliš nemá. Ta myšlenka mu nebyla příjemná, a tak ji s povzdechem zahnal. Sevřel rty a opět promluvil, tentokrát pevně a rozhodně. „Počítači, ukonči program a spusť nový. Aktivuj simulaci Théta-šest-devět. Armstrongovo jezero.“

Klub i žena se proměnily v duchy a vypařily se. Fotonický závoj se opět zavlnil a místnost nahradilo pobřeží jezera pod vysokou, zakřivenou atmosférickou kopulí.

„Je v něčem problém, pane?“ zajímal se Sethe, zmatený kapitánovou reakcí.

„Není,“ odpověděl Riker.

Na protější straně simulátoru se opět objevil vchod. Otevřely se dveře a dovnitř vstoupila Deanna, tiše zpívající jejich dceři, která jí odpočívala na hrudi. Měla na sobě pískově žluté letní šaty; vlasy si vyčesala nahoru. Uchopila Tashinu drobnou ručku a pomohla jí zamávat tatínkovi. Tmavooká holčička se rozesmála a matka se k ní přidala.

Riker jim úsměv oplatil a chvilkové výčitky se rozplynuly jako chladivý rampouch pod teplem vycházejícího slunce.

„Žádný problém,“ zopakoval poručíkovi. „Pokračujte v práci.“

*       *       *

„Tohle je opravdu ta nejmíň krvavá hra, jakou jsem kdy hrála.“

Pava Ek’Noor sh’Aqabaa se opřela do křesla a založila si ruce na hrudi. Tykadla Andoriance ztuhla a naštvaně se stočila dolů.

Y’lira Modan sedící na druhé straně stolu k ní s tázavým výrazem natočila svou zlatavou tvář. „Myslela jsem, že máme volno,“ pohlédla na ni zpoza oválné karty v ruce. „Násilí na programu nebylo.“ Seleneanka se rozhlédla po jídelně Titanu v obavách, zda se hra nepromění v závažnější střet.

„Chybí v ní krev,“ odfrkla si Pava. „A taky vášeň.

A vzrušení.“

Po její pravici k ní naklonil svou jelení hlavu Torvig Bu-Kar-Nguv a vycenil na ni zuby. „Já vzrušený jsem,“ usmál se.

„To těžko,“ opáčila Pava suše a modrými prsty bubnovala po zmenšujícím se sloupku žetonů před sebou.

Čtvrtý hráč u stolu neřekl nic, namísto toho položil ruku na svou druhou kartu, kterou ještě neodhalil. Tuvokův pevný, nehybný výraz spočíval na Andoriance.

Po chvíli opět promluvil Torvig. „Komandér Tuvok odhaluje Ranjena,“ vysvětlil a mechanická paže na konci jeho ocasu ukázala na lícem vzhůru obrácenou kartu před Vulkáncem. Oválná karta zobrazovala tradiční ikonu bajoranského náboženství s charakteristickou kapucí a pláštěm. „Přinejlepším může v součtu získat jedenáct bodů, pokud odkryje Vyslance.“

Pava shlédla na své karty a otočila jednu, zobrazující blaženého Kaie na schodech bantacké věže.

„Jistě,“ podotkl Torvig. „Pokud odhalíte Vyslance nebo jiného Kaie, okamžitě vyhráváte–“

„Pravidla znám, praporčíku,“ odsekla. „Já jen… zvažuji své možnosti.“

Y’lira pokrčila rameny. „Máte jen dvě, poručíku. Dorovnáte komandérovu sázku, nebo složíte karty. Je to jednoduché.“

Andorianka si skousla dolní ret. Vulkánský taktický důstojník měl před sebou na stole hromádku replikovaných mincí zvaných lita, zatímco Torvig byl jediným dalším hráčem, kterému zbývalo pouhých pár žetonů; Choblik prohrával a skládal karty celý večer, přesto si po celou dobu zachovával až nechutně dobrou náladu. Zřejmě si vůbec neuvědomoval hanbu, která z této podřadné hry plynula. Y’lira právě dokončila svou poslední sázku a Pava na tom byla stejně; pokud by dorovnala Tuvokovu, nezbude jí nic. Ale představa, že by složila karty, ji rozčilovala. Pomalu sevřela ruce do pěstí. Je to jen hra, ale to neznamená, že by ji neměla vyhrát.

„Pokud smím reagovat na váš předchozí komentář, poručíku, hra kella má poměrně násilnickou minulost.“ Komandér hovořil vyrovnaně, jako by ji poučoval. „Během bajorského předosvíceneckého věku došlo poté, co jeden ze šampionů ze zúčastněného kmene vyhrál nad druhým, k několika významným střetům, které vyústily ve vyhlášení války nebo v kruté represe.“

„Bajoranskou zanícenost jsem vždycky obdivovala,“ připustila Pava. „Tolik se podobají mým lidem, bojují se zápalem. Neanalyzují každý krok, neredukují vše na statistiku a čísla!“ Na konci svého proslovu už téměř křičela a zamračila se.

Torvig pokývl hlavou. „Copak to není cílem takovýchto her?“

Zahleděla se na něj.

„Vsadím se, že právě teď přepočítáváte pravděpodobnosti a možnosti každé možné kombinace karet, že ano?“

„Ano,“ přiznal se Choblik. „Hádám, že komandér Tuvok dělá totéž a stejně tak i praporčík Y’lira. Vulkánci i Seleneané jsou svými analytickými schopnostmi proslulí.“

„A přesně o tom mluvím,“ odsekla Pava. „Jakmile dojde na hru čísel, jakékoli vzrušení je totam. Kella je o náhodě a riskování, ne o matematice!“

„Mně přijdou matematické hádanky docela stimulující,“ poznamenala Y’lira.

„Při svatých mečích,“ zalamentovala Pava a obličej jí změnil barvu na indigovou. Přesunula zbytek svých žetonů do středu stolu. „Tak. Sázím všechno.“

„Odhalte karty,“ nařídil Tuvok. Ignoroval Andoriančiny emocionální výlevy a pokývl Y’liře.

Seleneanka mu kývnutí opětovala a otočila svou druhou kartu, čímž odhalila Prylara v mnišském hávu, kterého přidala ke Kaiovi ležícímu před ní.

„Ach ano, ‘Cesta vědění’, osmibodová sestava,“ rozzářil se Torvig.

Y’lira zvedla své zlaté ruce ze stolu na znamení prohry; neměla co vsadit a skončila. To znamenalo, že další hráč musí odhalit své karty, a tak pokývla Pavě.

Ostatní se na poručici bez jediného slova zadívali. Pava sevřela rty a odhodila svou další oválnou kartu ostrým máchnutím rukou a prstem ji přitiskla na stůl. Hleděl na ni Ranjen – protipól Tuvokovy odhalené karty. Najednou pocítila nával vzrušení. Torvig také odhalil Ranjena; slabá, nedůležitá karta mu nabízela jen minimální šanci komandéra porazit.

„Deset bodů za Kaie a Ranjena, ‘Zodpovězená otázka’,“ dodal Choblik. „Poručík vede.“

Pava okamžitě ukázala na Tuvoka, jehož nepříjemně klidné jednání, s nímž ji během hry obíral o žetony, ji rozčilovalo čím dál víc. „Odhalte kartu!“

Bez sebemenších obav Vulkánec odhalil Ranjena. S pouhými dvěma body byli „Nositelé pravdy“ hodnotově nejnižší kombinací, která se ten večer na stole objevila. Pava potlačila úsměv, který jí zaškubal koutky, a musela položit ruce dlaněmi dolů, aby se nevrhla po výhře.

„Ach, pak jsem na řadě já.“ Torvigova ocasní ruka se natáhla přes praporčíkovo rameno a otočila poslední ovál lícem vzhůru. Pavin okamžik naděje se rázem rozplynul; přísahala by, že slyší, jak se s břinkotem tříští na jednotlivé střepy. Ležela před ní karta s tmavou tváří a zlatavou svatozáří Vyslance, a tiše tak oznamovala její prohru.

„Vyslanec a Ranjen,“ pronesl Tuvok pro případ, že by Pavě nedošlo, jak strašlivě byla pokořena. „Jedenáct bodů za ‘Poučené’. Skvělý tah, praporčíku.“

Torvigovy kybernetické oči zamrkaly a přední mechanické končetiny se natáhly, aby shrábly hromadu bajoranských mincí. „Byla to zábava. Je škoda, že hrajeme jen o žetony. Hádám, že na Bajoru by ze mě teď byl boháč.“

Pava vstala a neslyšně zamumlala: „Myslím, že příště budu hrát raději s někým, kdo nemá místo mozku kalkulačku.“ Samozřejmě dobře věděla, že vyhrané mince jsou jen bezcennými žetony replikovanými čistě pro potřeby hry, to však nijak neumenšovalo nepříjemný pocit z neúspěchu. A prohra s drobným praporčíkem, který jí připomínal sněžné skokánky, co jako mladá lovívala na Andoru, jí do rány jen přisypávala sůl.

Torvig se zamyslel. „Já jsem jediný, který má v lebce neurotechnické obvody.“

Y’lira se pousmála. „Pořád tu máme turnaj náčelnice Bralik v panákovém Tongu, pokud máte zájem o vzrušené emoce, madam. Ačkoli tam hraje roli spíš hamižnost než vášeň.“

Pava na ni zlostně pohlédla. Nikdy kryptolingvističtin smysl pro sarkasmus nepochopila. „Já mám zato, že hry o náhodě by měly být založené čistě na štěstí, nečekané a chaotické, stejně jako skutečný život! Vzrušení se skrývá v hodu kostkou, v otočení karty. Nejde o to vypustit z ní veškeré emoce a omezit ji na rovnice a grafy pravděpodobnosti.“

„Ve všech soustavách, dokonce i v těch, které vypadají přirozeně chaoticky, vždy existuje jistá forma řádu,“ namítl Tuvok. „Pokud se dá něco určit, lze to i napodobit a předvídat. Mohu vám dokázat, poručíku, že prvky náhody jsou čistě iluzorní. Vyžaduje to jen dostatečně silné početní schopnosti je předvídat.“

Robotické prsty praporčíka Torviga v mžiku rozdělily hromádku vyhraných žetonů do čtyř stejných sloupců mincí lita. „Rád bych si zahrál odvetu,“ navrhl, ale Andorianka už přemýšlela o jiném druhu hry, o něčem, v čem hraje roli rychlost a co zahrnuje údery tyčemi.

Veškeré své představy však musela opustit, když se podlaha bez varování zavlnila a všechny karty, mince a vůbec všechno, co nebylo přibité, vylétlo do vzduchu. Přepážkami se rozlehl kovový zvuk, když loď nečekaně přešla na podsvětelnou rychlost a tritaniovými panely a duraniovým vyztužením se prohnaly rázové vlny kinetické energie. Loď se roztřásla, vnitřní osvětlení pohaslo, aby vzápětí začalo nepravidelně problikávat. Někde se přetížilo a vyhořelo vedení elektroplazmy a rozvody se přerušily.

Pava vymrštila paži, aby se zachytila okraje stolu, a druhou rukou automaticky popadla za ocas Torviga, který padal vzhůru – Choblik vyloudil překvapené hýknutí, které vzápětí přešlo v chrapot, jakmile se generátory umělé gravitace adaptovaly na náraz a opět začaly plně fungovat.

Volně poletující předměty slétly na podlahu; Pava dopadla na zem v nepřirozeném úhlu a zasykla, když si narazila nohu o židli.

Y’lira se zděsila. „My… jsme vypadli z warpu?“

„Ano,“ potřásl hlavou Torvig. Cokoli dalšího, co se chystal říct, umlčely klaksony poplachových sirén.

Tuvok už mířil ke dveřím jídelny. „Na svá místa!“ rozkázal.

Důstojníci ponechali žetony a karty rozházené na podlaze a spěchali za ním.

Kapitola druhá

„Co to sakra bylo?“ zasykla Valeová, když jí paží projela ostrá bolest. Jakmile se Titan začal vzpínat jako splašený kůň, popadla opěrku velitelského křesla, aby ji náraz nesrazil na podlahu můstku. Cítila, že si vymkla rameno. „Zastavit!“ Rozkaz, který vydala, jí připadal zbytečný, přesto jej vyslovila. Přední obrazovku zaplavily ostré stíny a statický šum.

„Jsme na mělčině,“ zamumlala podporučík Lavena, skloněná nad kormidlem.

„Námořnických metafor mě prosím ušetřete, Aili.“ První důstojnice vstala, s úšklebkem se rozhlédla po můstku a mávla rukou, aby odehnala závoj řídkého dýmu. Panely technické konzole problikly a vylétly z nich velké jiskry, zatímco se jedna z nižších důstojnic snažila systém stabilizovat.

Pacifikanská pilotka se k Valeové otočila i s křeslem. „Síla zvyku, komandére, omlouvám se.“ Dotkla se panelu. „Narazili jsme na kapsu prostorové distorze. Vynořila se zničehonic. Musela zasáhnout warpovou bublinu a vrátit nás na podsvětelnou rychlost.“

Poručík Sariel Ragerová po Lavenině pravici si odhrnula z tváře uvolněný pramen vlasů a vyděšenýma tmavýma očima hleděla na konzoli. „Potvrzuji, madam. Senzory krátkého dosahu mi hlásí rozpadající se tetryonové výboje odpovídající distorzi. Titan proletěl zónou kolabující subprostorové nestability.“

Valeová tiše zaklela. „Myslela jsem, že vám Melora o těch…“ Zarazila se. „… těch mělčinách posílá aktuální data.“ Přešla k Aili. „Měla jste letět kolem nich, ne skrz.“

„Jen jsme byli ve špatný čas na špatném místě,“ odvětila Ragerová.

Lavenin obličej nepatrně změnil odstín.

„Popravdě řečeno je tento sektor distorzemi přeplněný, není tu jediné místo, kde bychom jimi neprolétali. Ale většinou jde jen o drobné anomálie, které loď neohrožují.“

Zpoza přední vědecké konzole vzhlédl Zurin Dakal.

„Tohle mi nepřipadalo jako ‘drobná anomálie’,“ prohlásil. Lavena na něj vrhla zamračený pohled a Cardassian odvrátil zrak. Jeho šedivé prsty se zuřivě rozeběhly po konzoli. „Potvrzuji údaje poručíka Ragerové. Zóna distorzí musela nečekaně expandovat a vzápětí se smrštit. Pravděpodobnost, že se vyskytneme poblíž něčeho tak velkého, je milion ku jedné. Bez časově desynchronizovaných senzorů neexistuje způsob, jak se jim vyhnout.“

„Hlášení o stavu?“ Právě když Valeová vydala rozkaz, vstoupil zadními dveřmi turbovýtahu na můstek Tuvok a rychle zamířil k taktickému stanovišti, které tvořilo podkovu kolem velitelských křesel.

Odpověděl jí Ranul Keru. Šéf bezpečnosti Titanu seděl u hlavních systémových displejů v zadní části můstku. „Žádné protržení trupu, žádné hrozby uvnitř lodi,“ začal hlásit a Vulkánec mu kývnutím potvrdil správnost údajů. „Ošetřovna hlásí několik… lehkých zranění, žádná vážná. Došlo k chvilkovému výpadku warpového pohonu, jak všichni víme. Byla zasaženy podpora života a impulzní pohon, stále jsou ale provozuschopné.“

„Zbraně a štíty fungují podle nominálních parametrů,“ dodal Tuvok. „Skenery obnovují běžné funkce.“

„Zakopli jsme a padli na zadek, ale kromě zraněné pýchy nám nic není, je to tak?“

Keru přikývl. „Přibližně tak, komandére.“ Valeová se otočila zpět na Dakala. „Praporčíku, ubezpečte mě, že se nebudeme muset sektorem plahočit jen podsvětelnou rychlostí.“

„Právě vytvářím hypotézu,“ odvětil.

„Tvořte rychleji,“ nařídila mu. „Právě jsme kapitánovi obrátili den volna naruby – a to doslova. Bude chtít slyšet jasné vysvětlení.“

Z taktického se ozvalo varovné zapípání. „V blízkosti lodi se vyskytla skupina objektů,“ pozvedl Tuvok obočí. „Navíc zachycuji stopy energie.“

„Z té distorze?“

„Nikoli.“ Dakal přikývl.

„Také ty objekty vidím. Nejsou to lodě… alespoň ne v celku.“

Valeová se otočila k obrazovce. „Můžeme ji zprovoznit?“

Jeden z techniků se sklonil ke konzoli a hlavní obrazovka problikla; po chvilce bílého šumu se projasnila. První, čeho si Valeová všimla, bylo půl tuctu zubatých objektů vznášejících se na černém pozadí vesmíru. Některé se valily prostorem a odrážely světlo vzdálených hvězd, z jiných se linuly oranžové proudy radiace.

„Blízkost úlomků napovídá, že jde o pozůstatky jediného plavidla. Velikost odhaduji na třetinu rozměrů Titanu. Zachycuji rafinované kovy, tripolymery, odpadní látky z vyhořelé elektroplazmy…“ Praporčík četl údaje ze senzorového výstupu. „K tomu stopy soustředěných energetických výbojů. A nebylo jich málo.“

„Zbraně,“ ušklíbl se Keru.

„Je to bojiště?“ prohlížela si Lavena obrazovku s rukama sevřenýma nervozitou.

„Tuvoku…“ pohlédla Valeová na Vulkánce. „Shodují se údaje s naší databází?“

Vulkánec se odmlčel. „Zaznamenávám řadu částicových emisí… dle mého soudu jde o výkonné antiprotonové zbraně.“

Opět se ozval Dakal: „Všechny fragmenty jsou podobné metalurgické stavby. K podrobné analýze bych se na ně musel podívat zblízka.“

„Chcete si vystoupit a nasbírat vzorky, praporčíku?“ zeptal se Keru. „Doslova se koupou v radiaci.“

„Byla to loď,“ zopakovala komandér. „A kdovíco ji rozdrtilo na kousíčky.“

„Co by dokázalo zničit hvězdnou loď?“ zeptala se Lavena vyděšeným hlasem.

„Vnitřní exploze? Gravitační pnutí?“ navrhla Ragerová. „Nebo něco s velkými zuby.“

„V taktické databázi jsem nenašel žádnou shodu se známými lodními konstrukcemi,“ ohlásil Tuvok.

„Zurine, a co známky života?“ zajímala se Valeová.

„Po těch jsem pátral nejdříve, komandére,“ odpověděl praporčík. „Nezachytil jsem žádné organismy. Jak poznamenal nadporučík Keru, v celé oblasti se vyskytuje smrtící radiace. Pokud by zde běžní živočichové založení na uhlíku přežili…“ Pokývl k troskám před lodí.

„Pokud by přežili tohle, pochybuji, že by žili o mnoho déle.“

„Už jsme se setkali se spoustou tvorů, kteří dokázali žít i ve vysoké radiaci,“ podotkla Ragerová.

Dakal přikývl.

„A ty jsem hledal také. Vzal jsem v úvahu i chráněné lodní sekce uvnitř zachovalejších kusů vraku a stejně tak i prostory, do kterých na tuto vzdálenost nepronikneme.“

Keru ztěžka vydechl.

„Ať už se tu událo cokoli, bylo to kruté. Uvažuji, jestli tahle, ehm, mělčina, na kterou jsme narazili, nebyla jen důsledkem této události.“

„Souhlasím,“ přikývl Tuvok. „Výdej energie v oblasti značně přesahuje množství, které by stačilo k rozložení vraku na atomy. Můžeme vzít v úvahu přítomnost neznámého útočníka.“

„To bezpochyby,“ poznamenala Valeová.

„Ovšem,“ pokračoval Tuvok, „pokud se zde nacházelo jiné plavidlo, proč senzory zachytily iontovou stopu jen jediné lodi?“

„Podle vás to, co tohle způsobilo, jen tak… zmizelo?“ olízl si Dakal suché rty.

„Já pouze předkládám dostupné informace.“ Valeová se zachmuřila. „Fajn. Jedno po druhém.

Než se začneme strachovat o cizí lodě, musíme dát nejprve do pořádku svou vlastní. Za deset minut chci mít hlášení o stavu od všech velitelů sekcí.“ Otočila se k Laveně. „A vy, podporučíku, budete úzce spolupracovat s Melorou a Zurinem. Dohlédněte, abychom už cestou na žádnou mělčinu nenarazili.“ Valeová zkřivila rty. „Je to přinejmenším trapné.“

„Nic jí není,“ prohlásila Ogawa, zavřela lékařský trikordér a blaženě se na Tashu usmála. „Jen je trochu otřesená, ostatně jako my všichni.“

„Děkuji, Alysso,“ přikývla Deanna a sestra se vzdálila. Troi v duchu tušila, že její dceři navzdory zoufalému pláči, který spustila, když se simulátor vypnul uprostřed rodinného plavání, nic nechybí; pomohlo jí však slyšet to i od někoho dalšího.

Deanna se zahalila do županu a do širokých, volných rukávů zabalila svou dcerku. Snažila se netřást; pod županem měla na sobě jen mokré plavky a vlhké stopy na podlaze ošetřovny byly důkazem, že ze simulátoru běžela rovnou do lékařského střediska. Doktoři Ree a Onnta pobíhali mezi lůžky a ošetřovali otřesy mozku a jiná, méně závažná zranění. Nikdo nebyl naštěstí zraněn vážněji, to však nezabránilo tomu, aby posádku přepadla náhlá úzkost.

Na prahu svých empatických smyslů Deanna cítila stoupající a klesající napětí. Posádka Titanu byla zvyklá na mnohé a také dobře vycvičená, nenadálý šok však otřásl úplně všemi. S povzdechem se zadívala na děťátko ve své náruči a usmála se na ně. Nic se neděje, maličká, ujistila ji telepaticky a snažila se vyzařovat klid a spokojenost. Zatím netušila, nakolik po ní Natasha Riker-Troi podědila empatické nadání, přesto se ji však snažila utěšit všemi dostupnými způsoby. Očividně to zafungovalo, jelikož nešťastný výraz z tváře miminka rázem zmizel a vystřídal jej mnohem uvolněnější.

Jsem zvědavá, jestli to zabere i na Willa. Deanna zahlédla svého manžela na opačné straně ošetřovny za zakřivenou skleněnou stěnou Reeovy ordinace. Hovořil s Christine Valeovou, soustředěně mhouřil oči a tvářil se neústupně. Podobně jako Troi byl stále oblečený civilně, postoj měl však ryze velitelský, upjatý a přísný. Přistoupila k němu a zaslechla už jen závěr Christinina hlášení.

„– takže to, co tu zničenou loď zasáhlo, musí být dávno pryč,“ říkala právě první důstojnice. „Všechny senzory opět fungují, nic jsme ale neobjevili.“

„Mohlo by jít o maskovanou loď?“ Will si založil ruce na hrudi.

„Pokud tam venku nějaká skrytá loď je, pak používá lepší technologii, než jakou známe.“ Valeová se pro cosi naklonila a ruka jako by jí zmizela; pak ji opět pozvedla a držela v ní padd. Teprve tehdy si Deanna uvědomila, proč nevnímá žádné její emoce. Valeová ve skutečnosti nestála s Willem v ordinaci, zřejmě se nacházela v kapitánově pracovně a hlášení podávala virtuálně přes lodní holoprezenční soustavu. „Tuvok prochází veškeré profily, které máme k dispozici, včetně záznamů o neviditelné remanské lodi, se kterou se setkala Enterprise-E. Zatím je kolem nás jen prázdné vakuum.“ Na displeji paddu Deanna zahlédla schémata, která mapovala vrak nacházející se před Titanem.

Will na manželku a Tashu pohlédl a na okamžik se mu tvář projasnila – ale jen na chvíli. Obě sice byly v pořádku, Will však nesl odpovědnost za více než tři sta dalších životů v posádce Titanu. „Víme jistě, že to způsobila jiná loď? Nemohlo se jednat o nehodu, nebo o přírodní úkaz? Mám na mysli to, co nás vyvrhlo z warpu?“

„Ta loď na něco střílela,“ připomněla mu Valeová.

„A ať to bylo cokoli, nelíbilo se jí to. Pokud to nebylo jiné plavidlo, pak…“ Odmlčela se a zachmuřila.

Will pohlédl na svou ženu. „Deanno, cítíš něco? Je tam někdo… naživu?“

Zastavila se, zavřela oči a nechala své mimořádné schopnosti na chvíli proniknout za hranice trupu. Zaměřila se na prostor kolem Titanu a pátrala po křiklavých záblescích typických pro organické mysli, ale nenacházela nic kromě prázdnoty. Zavrtěla hlavou a pocítila lehké mrazení.

„Necítím nic.“

„To ale neznamená, že tam nic není,“ opáčila Valeová. „Psionické vnímání není exaktní věda.“

Deanna přikývla. „Má pravdu. Mohou tam být trosečníci, bytosti s protiempatickou strukturou mozku.“

„Ráda bych se tam porozhlédla,“ nabídla se Valeová dychtivě. „Ať nás z warpu vykoplo cokoli, myslím, že na té cizí lodi najdeme odpovědi.“

„Jaké lodi?“ podivil se Will a zahleděl se na padd.

„Pokud jste si nevšimla, nezbylo z ní nic, díky čemu bychom ji za loď mohli považovat.“

„Praporčík Dakal sleduje jeden z velkých kusů trupu. Ten vydává přerušované energetické pulzy. Pokud si vezmeme raketoplán, můžeme se k němu připojit a vrak si prohlédnout zblízka. Třeba v něm najdeme údaje senzorů… možná i trosečníka.“

Will sevřel rty. „Nachází se uprostřed nejhustší oblasti trosek. Bude to jako našlapovat v minovém poli.“

„V radioaktivním minovém poli,“ doplnila jej Deanna na základě údajů z paddu.

Valeová zaváhala.

„Ale povolení mi k tomu dáte, že ano?“

Will přikývl. „Pokud existuje možnost, že tam je někdo naživu? Samozřejmě, že vám je dám. Jen jsem se chtěl ujistit, že víme, jak strašlivě nebezpečné to může být.“

„Jistě,“ přikývla první důstojnice. „Rozumíme. Valeová konec.“ Christine zmizela ve víru holografických pixelů.

Deannin manžel si oddychl a naklonil se, aby pohladil svou dceru po bradičce. Tasha radostně zavýskla a rodiče se na ni usmáli. „Tak,“ pronesl, „alespoň někdo tady ze všeho neblázní.“

„Je to dcera svého otce.“

Will se široce usmál. „I své matky.“

Raketoplán Holiday opustil hangár na zádi Titanu, stočil se a obloukem prolétl podél horního senzorového modulu a přes primární trup k přídi.

Praporčík Olivia Bolaji se plně soustředila na změť pohyblivých trosek, které se vynořovaly před raketoplánem a točily se každá kolem vlastní osy. Navigační počítač malého člunu jí poskytoval holografickou projekci okolí, doplněnou o analýzu předpokládaných trajektorií nebezpečných těles, míst případného nárazu a oblastí zvýšeného rizika. Když kolem proletěl tmavě šedý kus kovu o velikosti pozemního vozidla, skousla nervózně spodní ret.

Ranul Keru jí položil ruku na rameno. „Teď nám předveďte co umíte, Liv.“

Raketoplán se pomalu nakláněl a drobnější kousky vraku se tříštily o ochranné štíty na přídi. „Jsem jako lístek ve větru, pane,“ odvětila, aniž by odhlédla od navigace. Úplně a bezvýhradně se soustředila na svůj úkol.

Motory snížily výkon na čtvrtinu a Holiday vletěl do nebezpečné zóny.

Ranul se vrátil do hlavní kabiny, kde výsadek procházel posledními bezpečnostními kontrolami. Všichni měli na sobě plně vybavené skafandry Hvězdné flotily a vzájemně se kontrolovali, zatímco si navlékali rukavice a zajišťovali vzduchotěsné uzávěry. Keru pokývl náčelníku Dennisarovi. Mohutný Orionec gesto opětoval a přistoupil až ke svému veliteli. „Šéfe,“ šeptl. „Dovolil jsem si s sebou vzít kompresní pušku, jen pro jistotu.“ Dennisar nemusel říkat nic dalšího; dokud se neprokáže opak, jednal Ranul, jako by probíhal výsadek na nepřátelské území. Pokud okolí připomínalo válečnou zónu, bylo pravděpodobné, že se tu bojovalo.

„Lepší ji mít a nemuset ji potřebovat, než ji potřebovat a nemít ji,“ prohlásil Trill.

„Jistě, pane.“

Na opačné straně kabiny poplácala komandér Valeová praporčíka Fell po zádech.

„Můžete jít, Peyo.“

Delťanka přikývla a sáhla po přilbě. Zurin Dakal jí ji podal a ona si ji s pousmáním vzala.

„Mně se tyhle skafandry nikdy nelíbily,“ poznamenala Delťanka. „Představa, že je mezi vámi a vesmírným vakuem jen takhle malá vrstva materiálu…“ Pozvedla ukazováček a palec a držela je nepatrný kousek od sebe. „To mi nedělá moc dobře.“

Benzitský technik Meldok stojící vedle Dakala po ní střelil pohledem.

„Selhání skafandrů jsou statisticky zanedbatelnou příčinou smrti důstojníků Hvězdné flotily,“ podotkl nosovým hlasem rozléhajícím se přilbou. „Je pravděpodobnější, že zahynete z mnoha jiných důvodů, jako jsou třeba–“

Ranul spatřil, jak Fell bledne, a o poznání silněji, než bylo třeba, udeřil Meldoka do zádového plátu.

„Míň řečí víc akce,“ houkl na něj. „Máme napilno, mládeži.“ Aby dodal svým slovům důraz, sám si utěsnil přilbu a pokývl Valeové, která jej napodobila. Poslední si přilbu zajistila Fell a Ranul jí věnoval úsměv – pevně doufal, že uklidňující.

Dennisar přistoupil k utěsněnému průlezu a aktivoval ovládání. „Připraveni.“

„Připraveni,“ potvrdila mu Bolaji z kokpitu. Naskočilo silové pole, které kabinu pro posádku oddělilo od pilotky, zatímco atmosféra rázem unikla.

Ranul pocítil, jak skafandr kolem něj lehce ztuhl, a když se z okolí odsál vzduch, slyšel už jen plíživé ticho. Shlédl na ruce v rukavicích a na chvíli se ozvala stará známá nepříjemná bolest. Nesnášel výstup ve skafandru o nic lépe než Fell.

Slabý pach tripolymeru a systémů podpory života mu připomínaly smrt. Jeho milenec Sean Hawk byl v podobném skafandru zabit Borgy při výstupu do volného vesmíru na trupu Enterprise; zemřel, když dýchal stejný umělý, recyklovaný vzduch. Ranul se nadechl a vzpomínku zahnal.

„Do toho, náčelníku,“ nařídila Valeová, jejíž hlas se Ranulovi ozval v komunikátoru poblíž jeho ucha. Když Dennisar otevřel průlez ve stropu Holidaye, vyhlédl ven.

Venku se od víru trosek a kusu kovového trupu odrážel slabý svit hvězd.

Ranul se vrhl do průlezu a soustředil se na svůj úkol. „Jdu první,“ rozhodl.

Olivia je dopravila co nejblíž k vraku; snížila vzdálenost, kterou museli překonat sami, na méně než pět metrů. Valeová se vynořila z průlezu a pomalým kotrmelcem se přetočila, aby měla vrak pod nohama a Holiday nad hlavou. Gravitační boty se jí přichytily k trupu a ten zaduněl. Další byla na řadě Fell a nakonec Dennisar. Trojice se přidala ke Keruovi, Meldokovi a Dakalovi, kteří se krčili na zaobleném šedivém kusu kovu.

Benzit mával trikordérem. „Zajímavá konstrukce,“ poznamenal.

„Trup není jednolitý, skládá se z řady menších členitých částí, schopných celé řady geometrických konfigurací.“

Valeová vzhlédla ke stropu raketoplánu, kde bylo možné průzorem spatřit Bolaji. Pilotka na ni pohlédla a zamávala jí. „Zahajuji odpočet pro pobyt v kontaminovaném prostoru, komandére. Pokud se do té doby nevrátíte, upozorním vás tři minuty před uplynutím lhůty.“

„Rozumím,“ přikývla Valeová. „Nezůstaneme tu ani o chvilku déle, než bude nutné.“

Dakal ukázal na obrovskou trhlinu v trupu mimozemské lodi.

„Měli bychom vstoupit tudy, madam.“ Průrva v kovu připomínala zubatou ránu, jako by loď napadl obří dráp a vyvrhl ji do prázdnoty.

„Veďte nás,“ nařídila, a Cardassian se vydal do otvoru s Dennisarem v patách. Ostražitý Orionec si držel u boku velký fázer.

Valeová vykročila za nimi a aktivovala reflektory vestavěné do skafandru, aby si na cestu trochu posvítila. Na chvíli se cítila dezorientovaně. Namísto něčeho, co by se mohlo nazývat „chodbou“, se tým vznášel v podlouhlém vnitřním prostoru vyplněném propletenci trubek a kabelů, které se táhly na všechny strany. Nebyla tu žádná podlaha ani strop, chyběl zde jakýkoli náznak pravidelnosti. Deaktivované panely, zřejmě systémové konzole, vykukovaly ze spleti silných trubek jako dutiny ve stromech. Na několika místech byly trubky prasklé a vytékala z nich tekutina, která okamžitě mrzla a měnila se v krystaly chemického ledu. Několik kabelů bylo přeseknutých a přetržené konce odhalovaly lesklá měděná jádra.

„Mohlo by jít o servisní tunel,“ prohlásil Meldok a sklonil se. Všichni byli natěsnáni v úzkém prostoru a Dennisar se navíc musel skrčit.

„Rozdělíme se,“ rozhodla Valeová. „Keru, Meldoku, Dakale, vy tři půjdete na záď. Praporčíku Fell, vy a náčelník Dennisar zamíříte se mnou na příď.“

Dakal ukázal na tunel. „Jak poznáme, která část lodi je která?“

„Podle toho, jak rozhodnu,“ odpověděla mu Valeová suše. „Pohyb a sledujte dozimetry. Nerada bych, aby se někdo z nás vrátil na Titan usmažený.“

Keru se za ní ohlédl, zatímco odplouvala. „Nechte si komunikátory aktivované.“

Zurin se snažil, aby přilbou nenarážel do křivých, nerovných stěn tunelu. Bez jakýchkoli vizuálních vodítek, která by mu pomohla udržet rovnováhu, bylo pro něj obtížné představit si trubici plnou kabelů jako vodorovnou rovinu; jeho podvědomí si ji přeměnilo ve studnu, do níž pomalu padá a potápí se do temnoty. Ve vraku panovala téměř dokonalá tma, s výjimkou občasných mdlých odlesků panelů osvětlení.

Proplul kolem něj Meldok, který se rukou odrážel od protější stěny a pravidelně při tom shlížel na vědecký trikordér připevněný k opasku. „Kompenzuji radiační proud, přímo za přepážkami zaznamenávám několik otevřených vnitřních prostor. Bohužel nic, čím bychom se mohli pohybovat.“

„Zavoláme Titan a požádáme, ať nám pošle někoho menšího,“ prohlásil Keru.

Zurin se zadíval na Meldokovy údaje. „Myslím, že tam by se stísněně cítil i doktor Huilan, pane,“ zmínil drobného lodního s’ti’achského psychologa. „Tahle loď nepřipomíná žádnou z běžných lodí, jaké znám.“

Meldokovo holé modré temeno se mihlo za průzorem přilby.

„Měl bych zaznamenávat stopy atmosférických plynů. A navíc: přestože jsme narazili na generátory pole strukturální integrity, neobjevili jsme jedinou stopu po síti vnitřní umělé gravitace.“

„Možná stavitelé této lodi gravitační technologii neznali,“ navrhl Keru.

„Anebo ji posádka vůbec nepotřebovala,“ dodal Zurin a začal v mysli svou představu rozvíjet.

Benzit pokračoval. „Celá loď vypadá jako shluk decentralizovaných subsystémů se spoustou záloh a vysokým podílem automatizace. Z technického hlediska se nejvíce podobají stavebnicovým konstrukcím sulibanských, borgských nebo breenských lodí.“

Zurina podvědomě začala svědit pokožka a všiml si, že trillský šéf bezpečnosti ztuhl. „Tahle loď nepatří žádnému z těchto druhů,“ prohlásil Keru a jeho slova zněla jako rozkaz.

Cardassian ztěžka polkl a najednou se cítil nepříjemně. „Ať už je ta loď čímkoli,“ slyšel sám sebe, „nebyla postavena pro tvory, jako jsme my.“

Zurin pokračoval dál, natáhl ruku, aby získal rovnováhu a prsty přejel jeden z černých, skelných panelů. Plul dál a nevšiml si jemného světelného pulzu, který prosvitl na displeji, který právě minul.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Star Trek: Titan – Syntéza.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.