Michal Viewegh

Copyright © Michal Viewegh, 2003

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4146-2

Čtyři poznámky na úvod

(které mi tentokrát připadají nezbytné)

1)   Tato kniha je jistou formou návratu k tomu, čím jsem kdysi začínal – totiž k povídkám. Obsahuje pět starších, jen částečně přepracovaných povídek z osmdesátých let (Aspoň medaili, Otázka, Jeden z posledních hezkých dní, Běž si klidně sám! a Úspěšný lov); ostatních šestnáct povídek jsem napsal během loňského roku. Jde tedy zjevně o sbírku jednadvaceti povídek, ale já se mimochodem i tak domnívám, že je to svým způsobem zase román.

2)  Všechny povídky jsou volně propojeny postavou jménem Oskar, která vykazuje jisté podobnosti s osobou autora této knihy; z této skutečnosti nelze ovšem v žádném případě vyvozovat, že jde o „pravdivé příběhy“ z autorova života (to je samozřejmě triviální poučka, ale po opakovaných zkušenostech s dedukcemi tohoto typu považuji za nutné ji znovu připomenout).

Pokud jde o onen snad až zbytečně často diskutovaný poměr mezi tzv. životní pravdou a tzv. fikcí, rád bych jej charakterizoval citátem z románu Lewise Nordana Hudba močálu: „Samozřejmě že to není pravda, ale patří to mezi příběhy z mého života už tak dlouho, že to o mně v jistém smyslu vypovídá daleko víc než většina toho, co se opravdu stalo.“

3)   K případné otázce, z jakých pochybných pohnutek jsem si zvolil právě téma sexu, bych nejprve rád uvedl několik stručných čísel (čísla nelžou): Podle Světové zdravotnické organizace myslí žena na sex v průměru třicetkrát denně, a to i v klimakteriu; muž, bez ohledu na věk, průměrně každých osm minut. Podle šetření českých sexuologů má český muž za svůj život v průměru dvanáct intimních partnerek; současná česká dívka stihne do svých devětadvaceti let vystřídat více než šest sexuálních partnerů.

Nyní se snad už mohu odvážit říci, že jsem si téma sexu zvolil z pohnutek víceméně osobních.

4)  A nakonec ještě jeden citát, pro změnu z Ludvíka Vaculíka:

„Napiš pokud možno dobře, cos udělal špatně, a dostane se ti rozhřešení.“

S tím rozhřešením je to, obávám se, trochu nejisté, ale chtěl bych zdůraznit ono „cos udělal špatně“ – naléhavě prosím své laskavé čtenáře (a čtenářky dvojnásob), aby si tento sebekritický tón během četby co nejčastěji připomínali.

M. V., 1999

Aspoň medaili

Stmívalo se. Když Oskar vyšel z domu, stála už na zastávce. Ani dnes neměla lyže; volné ruce ukrývala v kapsách světlého kožíšku. Podupávala v krémových kozačkách. Pocítil cosi jako spravedlivou převahu, ale jak přicházel blíž, začal si proti své vůli připadat špinavě; věděl, že má na šponovkách několik skvrn a že řídkou tkaninou jeho staré sportovní bundy hned na několika místech vyhřezají bílé chomáče vatelínu. Vzdorně překročil bariéru zahnědlého sněhu na okraji chodníku a přešel přes ulici k ní.

Bydleli se Zuzanou ve stejné ulici, chodili do stejného gymnázia (na jaře je oba čekala maturita) a ještě donedávna i do stejného lyžařského oddílu. Od dětství se po celou zimu scházeli na téhle zastávce a autobusem vyjížděli nahoru nad město na trénink. Dlouhá léta si sedal co nejdále od ní, protože se nemohl dívat na to, jak jí oddílová kombinéza visí podél hubeňoučkých boků a jak jí z masivního skeletu přezkáčů trčí hůlkovité nožičky; bylo mu nepříjemné, že musel s touhle holkou vystupovat z autobusu před očima ostatních kluků.

Někdy před třemi lety se to změnilo. Jednoho dne si před ním sundala větrovku – a od té doby jí začal zachmuřeně pomáhat s lyžemi. Později na jednom z tréninků naoko útrpně vyhověl její prosbě a vysvětlil jí techniku oblouku s předkopnutím; to poskytlo jejich hovoru dostatečně pevnou osnovu, takže se rychle sblížili, aniž si toho vlastně všimli. Během jediného týdne se stali kamarády. Začali si vzájemně svěřovat své sportovní plány, na závodech sledovali své jízdy (s jakousi zjitřenou pozorností) a na oslavu občasných drobných úspěchů si v bufetu pod vlekem připíjeli kofolou s plátkem citrónu. Dvakrát se ostýchavě políbili.

„Ahoj,“ pozdravil ji stroze.

„Ahoj,“ řekla opatrně.

Mlčel, protože věřil, že jeho mlčení je sdostatek výmluvné. Mluvit by měla ona. Omlouvat se – nebo alespoň vysvětlovat. Shodil lyže s ramenou, navyklým pohybem se opřel o hůlky a začal si pohrávat s vázáním. Každá součástka jeho lyžařské výzbroje ji usvědčuje, ujišťoval se v duchu. Usvědčuje ze zrady. Jeho lyže, hůlky, jeho krosnu, kombinézu – všechny ty věci důvěrně znala; cítí tu němou výčitku, která je v nich obsažena? Když k ní krátce vzhlédl, nebyl si tím příliš jistý.

„Převlíkni si tu maškarádu a přijeď za mnou,“ řekl co možná pohrdavě, ale už ve chvíli, kdy větu vyslovil, uslyšel její falešný tón. V onom světlém kožíšku totiž nejenže vypadala velmi dobře, ale dokonce i zcela přirozeně, dokonce tak přirozeně, až se zdálo, že právě tohle je její pravá, skutečná podoba a že všechny ty předchozí lyžařské bundy a kombinézy byly jen jakési dočasné převleky pro dětskou hru zvanou sjezdové lyžování… Její sice milý, ale jakoby shovívavý úsměv Oskarovy pochybnosti pouze potvrdil a zároveň ho vyprovokoval k poslednímu zoufalému pokusu, jak získat převahu na svou stranu: s křečovitým úsměvem a také příliš rázně odtáhl límec jejího kožichu, odhodlán jediným posměšným pohledem odsoudit její pozlátkové oblečení – odkryl ale výstřih Zuzaniných šatů, v jehož špičce zasvítila bílá krajka podprsenky. Zaváhání Oskara prozradilo a ze zamýšleného gesta nezůstalo nic; bůhvíproč však kožich nedokázal pustit. Na hřbetu dlaně cítil její teplou pleť.

„Je mi zima.“

Řekla to koketně, uvědomil si. Stáhl ruku nazpět a ona si přitáhla límec těsně ke krku; vlahý vzduch, který tím vytěsnila ven, příjemně zavoněl.

„Převlíkni si tu maškarádu a přijeď za mnou,“ řekla s úsměvem.

Loni začal její vztah k lyžím prodělávat značné změny. Nešlo si toho nevšimnout. Hovory o tréninkovém plánu ji nudily; očividně naopak ožívala, kdykoli se řeč stočila na trenérovy milostné pletky. Na tréninky přicházela často pozdě a ihned po nich se převlékala. Odmítala nosit kulicha, takže i v mrazech jezdila prostovlasá; do kofoly si někdy přidávala rum.

Oskar tomu zprvu nepřikládal žádnou zvláštní pozornost; pokud věděl, prošla tímhle stadiem většina holek v oddíle. Netušil ale, že začne přicházet na zastávku bez lyží.

Autobus byl poloprázdný. Těch pár lidí, co tu bylo, mířilo stejně jako Zuzana do nové vinárny pod lyžařskými vleky a na Oskara pohlíželi s onou blazeovanou chápavostí, s jakou lidé v kravatách obvykle pohlížejí na zpoceného večerního běžce. Rozčilovalo ho, že sjezdovky v jejich očích zjevně představují jen jakýsi nedůležitý doplněk k vinárně.

Seděli vedle sebe jako už tolikrát, a přece to tentokrát bylo jiné. Sevřel lyže mezi koleny. Když je předloni fasovali, zářivě nové, ze samého nadšení si je vzal na noc do pokoje; položil je vedle postele a ve tmě se pak dotýkal jejich hladkých skluznic a nabroušených hran. Zuzana to dělávala taky.

Začala se ho vyptávat na blížící se republikové přebory; slyšela prý od trenéra, že Oskar má reálnou šanci na medaili.

„Uvidíme,“ řekl Oskar odměřeně, ale v duchu ho to potěšilo. Hovořila dál, a přestože mluvila zasvěceně, přestože používala správná slangová slova, Oskarovi to znělo cize – jako by ta slova kradla. Připadalo mu, že odpovídá pouze jakési dobře informované redaktorce okresních novin. V půli příští věty podrážděně zmlkl a po zbytek cesty už nepromluvili.

Vystoupili a sníh jim zaskřípal pod nohama; bylo ho tu o poznání víc než dole ve městě. Tma už obsáhla celý obzor; temnými plochami lesa slabě prosvítaly reflektory osvětlující sjezdovku. Vinárna zářila fialovými neony.

„Jdu tam sama,“ řekla, když stanuli před vchodem.

Zevnitř vycházela hudba. V průhledu mezi budovami bylo vidět žlutý, místy téměř oranžový sníh a pohybující se kotvy vleku; oddílový dorost právě končil trénink.

„Já taky.“

Kolem prošly dvě dvojice, kterých si všiml už v autobusu; jeden z mužů otevřel dveře a hudba na okamžik zesílila.

S úsměvem pokrčila rameny a zdvihla obočí.

„No tak asi ahoj?“

Nechápal, kde se v ní ta převaha bere.

„Ahoj,“ řekl chladně.

Přehodil si lyže na druhé rameno, ačkoliv jejich váhu téměř necítil, a po betonovém ochozu zamířil k vleku. Už se neotočil, ale když procházel pod okny vestibulu vinárny, spatřil Zuzanu ještě jednou: stála před zrcadlem, už bez kožichu; nahé paže právě zdvihala k vlasům v zátylku. Namalované rty, v nichž svírala vlásenku, měla pevně semknuté, ale přesto se její ústa mírně usmívala.

Oskar obvykle během první jízdy prováděl na vleku různé protahovací cviky, ale nyní se jen ochable nechával unášet kotvou; hole navléknuté na zápěstích táhl za sebou jako nepohodlnou přítěž. Ocelové lano spěchalo k příštímu stožáru. Lyže tiše klouzaly vyjetou stopou, na níž větve smrků, lemujících osvětlenou sjezdovku, vytvářely pokroucené bizarní stíny. Mistrovství se blížilo a on chtěl medaili. Ještě nikdy nezískal velkou medaili: vyhrál sice pár oblastních závodů, takže měl několik takových těch lehounkých hliníkových medailí (a samozřejmě i pár diplomů a taky dvě ošklivé broušené vázy), ale opravdovou, těžkou medaili, jaké se dávají na republikových přeborech, takovou nezískal nikdy. Sevřel pěst, jako kdyby už ten tvrdý, těžký kov držel v dlani.

Nahoře studeně foukalo. Trenér Oskarovi předal pokyny pro dnešní trénink, podíval se na jeho první tři jízdy, pochválil ho a potom ho předčasně opustil, neboť spěchal kamsi na ples. Poslední žáčci už také skončili, takže Oskar zůstal na sjezdovce téměř sám – pouze se dvěma kolegy z oddílu a několika rekreačními lyžaři. Bůhvíproč si tu v pátek večer otlouká ruce o dřevěné klacky, když většina lidí někde tančí a popíjí… Jezdilo se mu dobře, ale cítil jen stín obvyklé radosti – zůstala mu pouze jakási podivná zarputilost, ale nebyl si jistý, zda mu vystačí na oněch trenérem předepsaných třicet jízd.

Když přijel popáté dolů, čekala na něho u vleku. Dříve spolu po pěti jízdách chodívali na čaj – a také teď palcem a ukazováčkem objímala kouřící skleničku.

„Vypij to,“ usmívala se.

Přičichl si a nesouhlasně zavrtěl hlavou: byl to grog. Připadalo mu to dětinské. Chce ho snad opít? Grog už nebyl nijak vřelý, a tak ho mohl vypít naráz. Mlčky jí vrátil skleničku, elegantně se odrazil od zábradlí a jediným pohybem si přitáhl nejbližší kotvu; v duchu ho ta dokonalá souhra potěšila. Tentokrát během jízdy nahoru cvičil a ihned z dojezdu se s vervou vrhl mezi červené a modré branky. Medaili medaili medaili medaili medaili medaili, skandoval nahlas v rytmu jednotlivých oblouků.

Po desáté jízdě stála Zuzana znovu dole se sklenicí v ruce. Chtěl odmítnout, ale potom se rozhodl na její hru přistoupit: bez jediného slova grog vypil, nasedl na kotvu a odjel. V útrobách cítil příjemné teplo. Co tím sleduje? Chce ho snad takto naivně ve svém sportovním pádu strhnout s sebou? Žárlí na jeho případný úspěch na republikových přeborech? Nebo je to jen hra, projev jejího sportovního ducha, jakési soutěživé přetahování mezi vinárnou a sjezdovkou? Také ho napadlo, zda si na něm pouze netestuje svou přitažlivost? Tah kotvy náhle povolil; byl nahoře a neměl čas na nějaké podobně nesmyslné úvahy.

Po dvacáté jízdě a čtvrtém grogu si stoupla na jeho přezkáče a dlouze ho políbila. Oskar jí polibek vrátil a potom odhodil rukavice a hůlky do sněhu a s obratností, která ho samotného překvapila, vklouzl rukou do košíčku její podprsenky; vzápětí se své odvahy polekal, ale když k ní vzhlédl, s úlevou zjistil, že se i nadále tváří velmi mile. V té chvíli už považoval sjezdové lyžování za nanejvýš absurdní sportovní disciplínu – nedokázal například pochopit, proč by měl nyní uchopit onu podivnou kovovou tyč a pojedenadvacáté se jí nechat vláčet až na vrchol toho zcela nezajímavého, skrz naskrz promrzlého kopce.

Ochotně následoval Zuzanu do vinárny a musel uznat, že její osazenstvo tvoří samí milí lidé; přítomné dívky se uznale vyjadřovaly o jeho horském opálení, a když s nimi později (v ponožkách) tančil, obdivně mu mačkaly svalnaté ruce.

„Lásko,“ řekla mu Zuzana na zpáteční cestě domů, „byla jsem na tebe pyšná.“

O necelý rok později přišla Zuzana do jiného stavu a krátce nato se vzali.

Kdykoli Oskar tento příběh vyprávěl, snažil se zdůraznit spíše jeho komickou stránku a většinou se mu skutečně dostávalo pobaveného ohlasu.

„Láska zvítězila,“ smáli se posluchači a Oskar s nimi, přestože takový výklad pokládal za poněkud zjednodušující.

Jednoho večera, zatímco roztíral po jejím již značně vystouplém břichu laciné tělové mléko, obvinil Oskar žertem Zuzanu, že mu možná překazila to jediné, co mohl v životě dokázat.

„Snad nemyslíš lyže?“ opáčila škádlivě, což Oskara trochu popudilo.

„A co jinýho?“ nechápal. „Měl jsem tenkrát formu, všichni to říkali, byl jsem dobrej…“

V Zuzaniných očích bůhvíproč zlomyslně zajiskřilo.

„Dobrej?“ řekla. „Tak mi ukaž aspoň jednu pořádnou medaili…“

Otázka

Přišlo léto, ale Oskar už byl ženatý. Kočárek tlačil jednou rukou, jako by chtěl světu naznačit, že se to všechno stalo příliš brzy.

Před přejezdem se zastavil, neboť už z dálky slyšel vlak. Byl bos a jemný, teplý prach polní cesty mu protékal mezi prsty. Obilí bylo nízké, většinou ještě zelené; za tratí pole přecházelo v louku svažující se dolů k řece. Dříve tam často chodíval – ke starému rozbitému jezu. Sedával uprostřed betonové průrvy na velkém žulovém balvanu a voda se mu tříštila o opálená záda. Slyšel jen hukot vody, jinak nic; občas ucítil, jak mu do zad narazila proudem unášená větévka. V hlubokém vratném proudu pod balvanem se s oblibou točívaly dvě pražské dívky, jejichž rodiče měli nad jezem chaty. Oskar si někdy v polospánku připomínal jejich jakoby měkké, líné pohyby.

Lomoz náprav se přiblížil. Vzal malého na ruku.

„Hú hú,“ řekl.

Měl na mysli tmavě červený masiv lokomotivy, vzduch chvějící se nad rozpáleným plechem, zpocená podpaží strojvůdce, dunění kol, otevřená okna zelených vagónů, vlající vlasy cestujících. Potom se to přihodilo: jedné z vyklánějících se dívek se zachytil výstřih tílka za kovové madlo staženého okna – objevila se ňadra, bledá jako rozhrnuté maliní. Byla to výjimečná, fotografická vteřina; Oskar ještě stačil zachytit veselý úlek v jejích očích i ryze dívčí pohyb, kterým nehodu okamžitě napravila.

Večer v ložnici se to marně pokoušel převyprávět Zuzaně, ale ať dělal co dělal, byla to pořád jen banální příhoda, v níž on sám vystupoval jako sexem posedlý puberťák.

Nespokojeně vzdychl.

Žena se k němu otočila zády.

Ráno ho probudil pocit chladu. Ložnice byla prázdná. Na košili od pyžama mu chyběly všechny knoflíky; nitě vypadaly jako uřezané.

Kuchyň byla plná slunce; Zuzana právě krmila malého.

Mlčky jí ukázal košili.

„Patrně ti je trochu těsná…,“ usmívala se potutelně.

Je skvělá, uvědomil si Oskar, když se k ní skláněl, aby ji políbil. Znovu si připomněl onu dívku z vlaku.

Jenom jestli to stačí? napadlo ho.

Jeden z posledních hezkých dní

Léto prakticky skončilo. Oskar se Zuzanou byli na jezu úplně sami. Zuzana ležela na zádech; oči měla zavřené. Jez hučel.

Oskar se obrátil na břicho, ruce si založil pod bradou a čekal, kdy se v ohybu řeky objeví některá z posledních letošních lodí. Hladina se stříbřitě leskla, takže musel mhouřit oči. Slunce už ale ztrácelo sílu, i když vůni pryskyřice z Oskarova kajaku ještě pořád uvolnit dokázalo.

„Namažeš mě?“ řekla Zuzana, aniž otevřela oči.

Vstal a spustil kajak na vodu. Rukama se vzepřel o borty a obratně vklouzl dovnitř. Kajak se pod jeho váhou zavrtěl a pár malých vlnek zapleskalo o betonovou hranu jezu. Zatímco si natahoval šprycdeku, proud loď stočil a začal ji unášet do hučící průrvy. Počkal, a když ucítil, že se záď zhoupla na první dlouhé vlně, předklonil se a několika mohutnými záběry vyvedl loď do klidné vody nad jez. Udělal v rychlém sledu několik eskymáků a potom jen tak otálel u břehu a zajížděl do řídkého rákosí; líbilo se mu jeho suché šustění. Z mokrých vlasů mu stále ještě stékala na obličej voda. Všiml si, že Zuzana se posadila a že ho pozoruje, ale vyhýbal se jejímu pohledu. Měl pocit, že by jej nesnesl.

Za pět let jejich manželství to bylo poprvé, co ho podvedla. On měl za sebou několik víceméně bezvýznamných nevěr, ale Zuzana mu nikdy na žádnou nepřišla – spokojila se s každou jen trochu rafinovanější výmluvou. Oskar nikoliv – ten to chtěl vědět s naprostou jistotou. Zuzaně očividně chyběla Oskarova trpělivá, cílevědomá metodičnost, díky které ji včera večer přivedl ke kajícnému doznání. Nyní to tedy věděl jistě, jenže to neustupující svírání kolem žaludku, které pociťoval, kdykoli si vybavil některé konkrétní detaily její zrady, bylo překvapivě mnohem silnější než onen příjemný pocit ublíženosti a morální převahy, kvůli kterému celý ten hodinový výslech vedl. Kdyby však nyní někdo položil pár podobně důsledných otázek jemu, Oskar by patrně záhy přiznal, že to, co ještě včera s takovou naléhavostí toužil zjistit, by dnes raději vůbec nevěděl.

Vrátil se na jez a vytáhl kajak z vody; Zuzana mu chtěla pomoct, ale prudkým pohybem ji předešel. Dno kajaku bylo polepené mokrým listím; řeka už ho byla plná. Za chvíli začne podzim, uvědomil si Oskar. Všechno se zdálo být v prdeli.

V ohybu řeky se objevil člun. Přešel betonový ostrůvek, na kterém leželi, a sedl si až na samý okraj průrvy, zády k Zuzaně. Jez se už léta rozpadal a voda dávno podemlela a rozšířila bývalou propust. Černozelený proud se tudy valil v několika dlouhých, jen mírně zpěněných vlnách, z nichž zhruba uprostřed čněl velký balvan či spíše kamenný blok; voda se o něj tříštila do dvou směrů: doleva podél skály a doprava mezi dva menší kameny.

Člun se přiblížil. Byl to vojenský gumový člun barvy khaki; vypadal jakoby tlustě, mastně. Seděly v něm dvě dvojice středního věku; všichni čtyři měli na sobě bílá trička se stejným potiskem.

„Ahoj!“ zvolal po vodácku jeden z mužů, vousatý, opálený, s červeným šátkem kolem hlavy.

Oskar neodpověděl.

„Ahoj!“ zavolala Zuzana trochu stydlivě.

Oskar si představil Zuzanu souložící s oním mužem. Člun chvíli nerozhodně křižoval nad jezem a potom těžkopádně přirazil k jeho hraně. Muž s šátkem vystoupil do mělké vody a vylezl na mokrý beton, aby si propust prohlédl zblízka. Zuzana na okamžik otevřela oči a muž se na ni usmál. Potom přešel k Oskarovi a naklonil se nad průrvou.

„Vy to tu asi znáte,“ prohodil a kývl bradou směrem k Oskarovu kajaku. „Kudy tak nejlíp?“

Oskar si odkašlal, jako by nemohl najít hlas.

„Vpravo. Kolem toho velkýho balvanu vpravo,“ řekl.

„Mezi ty dva šutry?“ řekl muž trochu pochybovačně.

„Musíte se mezi ně trefit. Vlevo vás to hodí na tu skálu.“

„Tak dík.“

Levým bokem trochu škrtli, ale jinak projeli v pořádku. Muž se šátkem jim na rozloučenou zamával a Zuzana jeho pozdrav opětovala.

„Dala by sis říct, co?“ poznamenal Oskar.

Okamžitě odvrátil hlavu, ale přesto cítil její pohled. Zamrzelo ho, že jí tou hloupou poznámkou zbytečně poskytl převahu.

„Jdu domů,“ oznámila mu suše.

„Jdi si, kam chceš, ty děvko,“ řekl.

Naházela své věci do proutěné tašky a nahněvaně odběhla.

Asi o půl hodiny později přirazila k jezu modrá kánoe; dívka sedící na háčku neměla podprsenku. Vystoupila z lodi a protahovala se. Zadák, sotva dvacetiletý hubený blonďák, vytáhl loď z vody a šel se podívat na hučící peřej. Dívka si mezitím roztírala po hezkých nohách opalovací krém.

„Přenášíme,“ přišel jí oznámit kluk.

„To nemyslíš vážně, Bobe!“

Obrátila oči v sloup a krátce se podívala na Oskara, sedícího stále u okraje průrvy. Odložila krém, a vědoma si své nahoty, postavila se těsně vedle něj.

„Dá se to sjet, že jo?“ otázala se.

Prsty si masírovala otlačené červené proužky na stehnech.

„Určitě,“ řekl Oskar.

Měl o poznání lepší postavu než bledý a vyzáblý Bob.

„Tak vidíš,“ řekla Bobovi dívka.

„Jo? A kudy, prosím tě?“ řekl podrážděně Bob. „Říkám ti, že tu loď nesmíme rozmlátit, protože jaksi není naše.“

To, co říkal, bylo bezpochyby určeno především Oskarovi, ale přesto se na něho nepodíval.

„Máte na noze nerozetřený krém,“ oznámil Oskar dívce. Dívka se zatvářila pochybovačně a vyzývavě zároveň.

„Jo?… A kde?“ zkoumala své nohy.

„Tady,“ řekl Oskar a dvěma prsty dívku pomalu pohladil po zadní straně lýtka. „Už je to v pořádku.“

Měla horkou kůži.

„Tak co bude?“ řekl nervózně Bob. „Přenášíme, nebo co bude?“

Oskar jím pohrdal – a zároveň mu ho bylo svým způsobem líto.

„Ne. Jedeme to,“ řekla dívka s úsměvem a obrátila se na Oskara. „Kudy to máme jet?“

Nohou se téměř dotýkala jeho ramene.

„Máte na prsou nerozetřený krém,“ řekl Oskar vážně. Dívka se smíchem uskočila.

„Řekněte nám radši, kudy to máme jet…“

Oskar jí hleděl do očí, dokud neuhnula pohledem.

„Vlevo,“ řekl už jakoby bez zájmu. „Kolem toho balvanu vlevo.“

Vstal, vzal kajak a spustil ho na vodu – svaly na pažích přitom napnul víc, než bylo nutné.

„Vlevo?“ řekl Bob. „A nehodí nás to na tu skálu?“

„Ne,“ řekl Oskar. „Když pojedete vpravo, rozbijete to o ty dva šutry.“

„Slyšels,“ řekla Bobovi dívka. „Tak jedem.“

Když nasedala do kánoe, znovu se na Oskara podívala a s úsměvem pokrčila rameny. Bob odstrčil loď od břehu a zbytečně velkým obloukem ji navedl na levou stranu propusti. Ještě předtím, než je proud strhl na skálu, se dívka otočila, aby Oskarovi naposledy zamávala, ale Oskar ani tentokrát pozdrav neopětoval. Odrazil se pádlem od kamenitého dna a pomalými záběry se vydal proti proudu domů.

Byl to jeden z posledních hezkých dní.

Běž si klidně sám!

Jednoho sobotního květnového večera někdy v polovině osmdesátých let navrhla Zuzana Oskarovi, že by se snad alespoň dneska nemuseli dívat jako obvykle celý večer na televizi; řekla to s podivně naléhavým důrazem, a navíc právě ve chvíli, kdy televizní hlasatelka Marie Tomsová seznamovala diváky s přehledem večerních pořadů.

„A co chceš dělat?“ otázal se Oskar celkem logicky – v místním kině promítali jen ve středu a v neděli, na vinárnu neměli peníze (Oskar ještě studoval, takže museli vystačit se Zuzaniným malým platem) a žádné jiné možnosti zábavy v jejich rodném městečku neexistovaly.

„Co já vím?“ řekla Zuzana a s jakousi neurčitou nespokojeností rozhodila rukama. „Co kdybychom se šli třeba jenom tak projít? Venku je krásně…“

Syn byl u jedné z babiček, takže teoreticky jim v uskutečnění jejího nápadu nic nebránilo, ale o to tu teď nešlo, říkal si Oskar. Byla to přece Zuzana, kdo se už celá léta dívá večer co večer v televizi na kdejakou blbost, zatímco on v kuchyni s vatou v uších čte nebo píše – a ona z něho teď dělá div ne televizního maniaka. Pravda ovšem byla, že o víkendech, kdy mohl psát přes den, se na večerní sledování televize k Zuzaně téměř vždy připojoval; už si ani nevzpomínal, kdy naposledy dělali v sobotu večer něco jiného.

„Dobře,“ řekl uvážlivě, „pojďme se projít.“

„Ty bys vážně šel?“ řekla Zuzana překvapeně, jako by předtím ani příliš nedoufala, že by Oskar mohl souhlasit.

Její radost způsobila, že jí odpověděl bezmála vroucně.

„Šel. Proč ne?“ řekl. „Ale vypni to teda hned!“ dodal důrazně. Zuzana na kratičký okamžik zaváhala, ale potom skutečně stiskla vypínač (dálkový ovládač ještě neměli). Oskar svou ženu samozřejmě viděl vypínat televizor už mnohokrát, ale tentokrát mu ten důvěrně známý pohyb připadal trochu jiný – jakoby méně automatický, více uvědomělý, ba přímo okázale rozšafný.

„A je to!“ řekla Zuzana.

Při pohledu na náhle potemnělou obrazovku ale jak ona, tak i Oskar o svém rozhodnutí na pár vteřin v duchu zapochybovali, byť každý z trochu jiného důvodu – Zuzana si připomněla, že jde o sobotní, a tudíž relativně atraktivní program, zahrnující mimo jiné i další díl italského kriminálního seriálu Chobotnice, který s Oskarem až dosud pokaždé sledovali, zatímco Oskar uvažoval spíše o tom, jaký postoj zaujmout k oněm několika úplně volným hodinám, které se před nimi tak nečekaně objevily; nebyl si úplně jistý, zda se jimi cítí být mile překvapen, nebo spíše nepříjemně zaskočen.

„Nebo se chceš koukat?“ řekla Zuzana. „Mně je to jedno.“

Oskar si uvědomil, že tohle je patrně poslední okamžik, kdy je ještě možné couvnout a tak jako už tolikrát s provinilým úsměvem společně spočinout v sladké náruči bezmocné rezignace – ale tentokrát bylo jeho odhodlání větší než kdykoli předtím.

„Ne,“ řekl důrazně, zaháněje tak vlastní pochyby. „Řeklo se, že se jde ven, ne?“

S hranou, skoro chlapeckou dychtivostí sešlapal domácí kalhoty na koberec (dobře věděl, že za daných okolností mu to bude prominuto) a šel do ložnice, odkud se po pár minutách vrátil v čistých džínsách a bílé letní košili.

Zuzana během oblékání přistoupila k otevřenému oknu.

„Je tam fakt nádherně,“ poznamenala.

Nelze říct, že by nějak příliš přeháněla: zapadající slunce obarvilo omítky protějších paneláků do oranžova a mírný vlahý vítr přinášel do okna početné vůně májového podvečera.

„Tak si pospěš,“ popoháněl ji s úsměvem Oskar. „Hrdliččin zve ku lásce hlas.“

Jakmile se začali oblékat, bylo už jisté, že se ven skutečně půjde – a oba proto dostávali dobrou náladu, snad jako odměnu za muka předchozí volby. Trochu jim sice stále dělalo starost, zda jim procházka bez konkrétního cíle, procházka jaksi jen tak skutečně vystačí jako plnohodnotný celovečerní program, ale když pak vyšli do teplého karmínového soumraku, jejich nepřiznané obavy se samy rychle rozptýlily. Všechno to, co za bezpočetných večerů před televizní obrazovkou zůstalo nevysloveno, se jim nyní dralo na jazyk s takovou intenzitou, až si každou chvíli vzájemně skákali do řeči: probrali postupně Zuzaniny problémy v zaměstnání, bytovou perspektivu (sháněli bydlení v Praze) i synovu nadcházející školní docházku, a přestože se i dnes jejich názory v mnohém lišily, volili oba laskavý, smířlivý tón, nepřestávajíce se držet za ruce. Šli podél řeky po liduprázdném nábřeží, přešli po mostě a stoupali vzhůru k zámeckému parku, kde pak usedli na jednu z laviček a pozorovali městečko pod sebou. Proti večernímu nebi se rýsoval celý les televizních antén a satelitních přijímačů.

„Nikdy jsem si vlastně nevšimla, kolik jich tu je,“ řekla Zuzana.

„Čím dál víc,“ řekl Oskar.

Představil si na okamžik, že elektromagnetické vlny televizních signálů padají na městečko jako neviditelný déšť.

Strávili na lavičce více než půl hodiny a potom se zvolna vydali nazpět. Jak přibývalo tmy, množily se i zámlky v jejich rozhovoru, ale na atmosféře poklidné pohody, která jejich neplánovanou vycházku od počátku provázela, se tím nic nezměnilo.

Když ale došli na okraj sídliště, vemlouvavá úvodní melodie již zmíněného italského seriálu, kterou bylo slyšet z desítek otevřených oken, je zastihla nepřipravené; kdyby v té chvíli měli odpovědět zcela po pravdě, oba by si museli přiznat, že onen kriminální film by vidět chtěli.

„Hrdliččin zve ku lásce hlas,“ řekl nicméně Oskar posměšně a Zuzana se krátce zasmála.

Melodie se rozlila do širokého líbezného refrénu. Zuzana se zatvářila koketně.

„A nestavíme se třeba u Pavly?“ nadhodila a mávla rukou k příslušnému oknu, za jehož záclonami rovněž blikotalo světlo obrazovky.

„Ne,“ řekl Oskar. „V žádném případě.“

„Opravdu ne?“

„Opravdu ne.“

Řekl to s tak přehnaným důrazem, že rázem vypadal trochu směšně, ale Zuzana se k němu přesto mazlivě přitiskla.

„Oskárku,“ šeptala mu, „pojďme k Pavle…“

„Ne!“

„Proč ne?“ řekla možná podvědomě, automaticky, ale Oskara to i tak velmi popudilo. Jak může být tak pokrytecká?!

„Protože bychom akorát zas čuměli do tý zasraný bedny!“ řekl. „Proto.“

Sám dost dobře nechápal, kde se v něm všechna ta zlost najednou bere. Zuzana se na rozdíl od něj stále tak škádlivě usmívala.

„Oskárku…“

Její objetí se pro Oskara náhle stalo nesnesitelné, a proto se jí poněkud hrubě vytrhl. O krok ustoupil a zhluboka se nadechl.

Zuzana nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Poslouchej,“ řekl jí s nuceným klidem, „já na žádnou televizi k nikomu nejdu. Říkám to dostatečně jasně?“

Začínalo to být vážné, ale nedokázal si pomoct. Z jakéhosi důvodu, který zatím neuměl přesněji pojmenovat, mu připadalo velmi důležité tuhle vycházku dokončit.

„Ty seš někdy tak protivnej!“ řekla Zuzana a znovu zavrtěla hlavou.

Oskar nevěřil svým uším.

„Já jsem protivnej?“ vybuchl. „Já?!“

Zuzanin pohled vyhasl a ztvrdl. V koutcích úst se jí objevil úšklebek, který Oskar odjakživa nenáviděl.

„Proč musíš vždycky všechno zkazit?“ řekla smutně. „Vždycky všechno zkazíš.“

Oskarovi hučelo v hlavě a v uších. Na prsou pocítil známý tlak. Kdyby se nestyděl, řval by na celé sídliště.

„Já to kazím?! To se mi snad zdá! Já to kazím?!“ syčel vztekle. Zuzana ho pohrdavě pozorovala.

„Víš co? Běž si klidně sám,“ řekla nakonec. „Já jdu k Pavle. Běž si sám.“

Naposledy nechápavě zavrtěla hlavou a uraženě ho opustila.

„To udělám!“ křičel za ní Oskar už zcela nepříčetně. „O to se neboj! Přesně tohle udělám!“

Nos

Když se Oskar jednoho časného červnového sobotního rána obracel v posteli a spánkem opuchlýma očima krátce pohlédl na svou dosud spící manželku, na okamžik mu blesklo hlavou, že její obličej je spíše ošklivý, ačkoli jej vždycky považoval za docela hezký. Proboha, ten nos! Jak to, že si nikdy nevšiml, jak veliký a špičatý má jeho žena nos?! Zavřel raději oči, zabořil tvář do polštáře a zkoušel ještě na chvíli usnout, ale to, co před okamžikem zahlédl, mu stále vrtalo hlavou. Snažil se ten téměř krutý obraz považovat pouze za další z oněch běžných ranních nepříjemností, jako jsou přeleželé vlasy, špatný dech nebo ospalky v očích, zkrátka věcí, které člověka sice občas iritují, ale které po deseti minutách strávených v koupelně víceméně spolehlivě zmizí – ale cítil, že obelhává sám sebe. Tušil už, že tohle nebude ten případ.

Nadzdvihl se na loktech a zadíval se na Zuzanin nos ještě jednou, tentokrát pozorněji. To, co spatřil, ho definitivně probudilo: nos byl neuvěřitelně veliký a špičatý, s obrovskými tmavými dírkami, a nehezky dominoval celému obličeji. Oskar byl zděšen. Sotva mohl předpokládat, že jí ten strašlivý frňák narostl přes noc – tak jak to, že si toho nevšiml dříve? Copak byl úplně slepý?

Nechápal to. Úplně mu to zkazilo náladu. Ležel bez hnutí, pozoroval střídavě strop a manželčin nos a děsil se okamžiku, kdy se to nosaté stvoření vedle něj probudí. Cítil odpor, nechuť, ale i lásku a lítost. Měl svou ženu upřímně rád – a teď tohle.

Když Zuzana odešla do koupelny a Oskar uslyšel zvuk sprchy, běžel do obývacího pokoje, popadl alba s fotografiemi a začal jimi rychle listovat.

Byl tam.

Od začátku. Na každé fotce. Velký a špičatý. Nepřehlédnutelný pro každého kromě Oskara. Úsměvy některých svatebčanů byly neskrývaně zlomyslné. K Oskarovým ranním pocitům přibyl jeden nový: nyní si navíc připadal podvedený.

U snídaně se před synem nutil k obvyklému vtipkování, ale Zuzanin nos stále přitahoval jeho pohled. Nemohl si pomoct.

„Co je? Na co koukáš?“ otázala se ho nakonec manželka podezíravě.

„Jak ti radosti rodinného života pokaždé zažehnou v očích ty dva malé spokojené plamínky,“ vyrazil ze sebe co nejpřesvědčivěji.

Manželka se usmívala, ale v jejích očích přetrvávala nevyslovená otázka.

Napadlo ho, jak musí být statečná: celý život muset nosit v obličeji (na tom nejviditelnějším místě!) takovou ohavnost a nepřestat se přitom usmívat. Představil si, co všechno musela vytrpět ve škole od spolužáků, a zmocnilo se ho dojetí. Zatoužil ji chránit před světem. Přemohl se a políbil ji.

Syn se uchechtl.

Čemu se směješ? znamenal Oskarův přísný, podrážděný výraz. Nic o životě nevíš! Jednou přijdeš na to, že na kráse zdaleka tolik nezáleží.

„Dělám snad něco?“ řekl dotčeně syn a zakroutil hlavou.

Původně chtěli jet tuto sobotu na prodejní výstavu výpočetní techniky, což byla synova vášeň (a Oskar už také uvažoval o koupi nového počítače), ale představa, jak se se svou nosatou manželkou prodírá mezi všemi těmi lidmi, byla nad jeho síly.

„Chce se vám tam? Mezi ty šílený davy?“ pravil na konci snídaně.

Syn se otráveně podíval na matku.

„Takže nejedem, co?“ protáhl obličej.

„Nám? Tys to navrhl, nevzpomínáš si?“ namítla Zuzana logicky.

Pokrčil rameny a unikl na záchod.

Seděl na míse a přinutil se vzpomínat na všechny ty pěkné věci, které se Zuzanou za oněch devět let, co byli spolu, prožili. Přece tohle všechno jen tak nezmizelo… Rozhodl se, že přece jen pojedou. Vymyslel si taktiku, jak všem těm posměšným pohledům, kterých se obával, čelit: Nesmí se nechat zatlačit do defenzívy. Nesmí se tvářit poraženecky, jako oběť. Musí se naopak tvářit vesele, spokojeně, dokonce vítězně – a zpochybnit tak jejich názory. Jejich estetické žebříčky. Oni sami si musí klást otázku, proč se on, Oskar, dobrovolně připoutal k takovéto ženě…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky o manželství a o sexu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.