POHÁDKY

VLASTA HLAVSOVÁ

Pohádky pro menší děti

1. O zubním kartáčku

Byl jednou jeden malý, zelený chlapečkový zubní kartáček. Přebýval s ostatními zubními kartáčky - velkým, modrým tatínkovým, menším červeným maminkovým a malým růžovým holčičkovým, v kelímku na poličce v koupelně. Bylo jim spolu dobře v kelímku. Každý z nich měl důležitý úkol, na který se vždycky každé ráno a každý večer těšil. Velký modrý kartáček čistil tatínkovy zuby pečlivě a dlouho, stejně tak, jako ten menší červený, čistil pečlivě maminčiny zuby. Taky ten malý růžový se snažil a nezahálel. Čistil zoubky holčičky pořádně, tak, jak se to správně naučil. Nejdříve horní zoubky, krouživými pohyby, potom stejně tak i dolní zoubky. Postranní zoubky čistil z obou stran důkladně, zvláště stoličky. Nakonec vyšmejdil všechny mezírky mezi zoubkama a vyhnal všechny bacilky z pusinky pryč. Unavený, spokojeně odpočíval v kelímku na poličce. Odpočíval taky velký modrý i menší červený kartáček. Odvedly opravdu dobrou práci.

Malý zelený kartáček byl neposlušný. Zlobil! Nechtělo se mu dobře pracovat. Příliš spěchal a šidil. Šmrdlal zoubky chlapečka sem a tam jenom tak halabala, stoličky vynechal a na spodní zoubky úplně zapomněl. To dělal večer. A ráno? Milé děti, ráno nevylezl ani z kelímku, jak byl lenošný a nehodný! A zoubky toho chlapečka plakaly! Byly celé ulepené a obalené plakem, plným bacilkami. A bacilky se radovaly a smály a tancovaly po těch špinavých zoubkách a nechtělo se jim z pusinky ven. Nikdo je nevyháněl. Zoubky toho chlapečka se začaly kazit a pusinka mu nevoněla, jako dříve. Taky jazyk měl celý bílý a dásničky nateklé. Červíčci v pusince škaredě řádili a nechávali na zoubkách černá znamínka. Chlapeček plakal a maminka se zlobila.

Nehodný kartáček se v kelímku krčil strachy. Bylo mu chlapečka líto a umínil si, že se polepší. Jenže, už bylo pozdě. Ráno se sice snažil, jak nejvíce mohl, ale slyšel rozzlobený maminčin hlas: „Když neumíš poslouchat a čistit si zoubky pořádně, půjdeme dnes k zubaři, nedá se nic dělat! A koupím ti nový zubní kartáček.“

Malý zelený kartáček se vyděsil. Je zle! A taky bylo. Maminka popadla ten nehodný kartáček a šup - letěl do šuplíku pod poličkou. Ani se nestačil rozloučit s tím velkým modrým a menším červeným kartáčkem. Plakal a volal a sliboval, že už bude hodný a poslušný a nebude lenošný. Všechno marné. Byl docela sám, v šuplíku. Celý unavený z toho nářku usnul.

Večer ho probudil tichý něžný hlásek: „Ty jsi můj nejmilejší kartáček, nechci nový. Už mi budeš čistit zoubky pořádně. Neboj, spolu to zvládneme!“

Bylo zase dobře. Chlapeček i malý zelený kartáček se opravdu moc snažili. Vyhnali všechny bacilky z pusinky, vyšmejdili všechny červíky a zoubky se radostně smály. Pusinka voněla a malý zelený kartáček spokojeně odpočíval s ostatními kartáčky na poličce v kelímku a těšil se na svůj důležitý úkol.

2. O zatoulané botičce

V jednom domečku žila maminka, tatínek, malá holčička Nikolka, její bratříček Péťa a pejsek Kikina.

Dobře se jim spolu žilo. Maminka byla přísná a dbala na pořádek a čistotu. Všichni věděli, že si musí boty pěkně otřít o rohožku a potom rovnat v předsíni pěkně do řádku na koberci k tomu určeném. Také fenka Kikina si utírala tlapky, aby nenatlapala.

Jednoho dne holčička Nikolka zlobila. Když přišla odpoledne ze školky, nechtěla si srovnat boty. Jenom tak se vyzula a hodila každou botu na zem a ještě do nich kopla. Maminka se mračila, domlouvala Nikolce, také její starší bratříček jí domlouval, ale nic nepomohlo. Nikolka byla, jako vyměněná. Neposlušná a zlobivá. Maminka si ztěžka povzdechla, to nám tu naši holčičku jistě ve školce vyměnili!

„Nic se nedá dělat, Péťo, musíme si počkat, až nám ji zítra vrátí, tu naši hodnou holčičku.“

Nikolka jenom vyplázla jazýček a šla nahoru do svého pokojíčku. Trucovala a chovala se hloupě. Když přišel domů tatínek, maminka mu požalovala, co Nikolka předvádí, ale ani tatínek s tou nehodnou a trucovitou holčičkou nic nepořídil. Nikolka musela jít spát bez večeře a bez pohádky. Botičky si prostě neuklidila a ještě mamince a tatínkovi odmlouvala.

Všichni ostatní se společně navečeřeli, vyčistili si zoubky a maminka přečetla Péťovi pohádku. Dobře se mu spalo. Také maminka s tatínkem, sice smutní a rozmrzelí, nakonec usnuli. Jenom Nikolka nemohla usnout, pořád se převalovala a vzdychala. Z hladu ji bolelo bříško a byla smutná, že nedostala pusu na dobrou noc ani od maminky, ani od tatínka. Taky ji mrzelo, že zlobila. Nevěděla, proč se tak škaredě chovala, a těšila se na ráno, jak se mamince a tatínkovi omluví a potom bude dobře. Zhluboka si povzdychla a konečně začala usínat.

Všichni v domě už spali, i Kikina, schoulená ve svém pelíšku. Spaly i hračky v pokojíku u dětí. Jenom v předsíni nastal ruch a zmatek. Nastal chaos. Všechny věci srovnané a uklizené už dávno tvrdě spaly, jenom boty ne a ne usnout. Zapomenuté a odkopnuté botičky od Nikolky plakaly. Bylo jim smutno a zima na studené dlažbě v předsíni, samotným a opuštěným. Rušily ostatní a ty také nemohly spát. Pojďte k nám, botičky, volaly ostatní boty a neplačte. Však Nikola byla za to jistě pořádně potrestaná od maminky, že byla nepořádná a neposlušná.

„Tak dobře,“ řekly si botičky a chtěly za ostatními na teplý koberec do řádku. Snažily se moc, ale byly ještě malé a nemotorné a moc jim to nešlo. Až po dlouhé době konečně jedna botička doputovala k ostatním. Ale ta druhá do páru se někde cestou zatoulala a ztratila. Byla tak unavená, že už ani volat o pomoc nemohla. Žuchla sebou pod stoličku u zdi a tvrdě usnula. Neslyšela volání ostatních a nevěděla, že ji hledají. Všechny boty a botičky, co bydlely v předsíni ve skříni a v botníku, ztracenou a zatoulanou malou nešťastnou botičku statečně hledaly celou noc! K ránu byly tak upachtěné, že sebou každá gecla na studenou zem, tam, kde zrovna stála. Některé cestou v té tmě zabloudily, takže v předsíni byl neskutečný binec a nepořádek! A některé se úplně ztratily, chyběly do páru a některé si v tom zmatku zašmodrchaly tkaničky.

„No, to je ale spoušť!“ spráskla ráno maminka rukama nad hlavou. „Co budeme dělat? Tatínkůůůůů, pojď se honem podívat!“

Běželi všichni a leknutím zůstali stát. Nevěřili svým očím. Nemohli se bot a botiček dopočítat. Nikomu nepasovaly boty do páru. Maminka nemohla jít do práce a děti do školky. Jenom tatínek mohl odjet, měl svoje tenisky na kolo v garáži.

Maminka se moc zlobila. „Pojď se podívat na to, co jsi způsobila, ty jedna nehodná a neposlušná holčičko!“ křičela na Nikolku a ta usedavě plakala. „Dnes nepůjdete do školky. Nedá se nic dělat,“ rozhodla maminka. „Já zůstanu doma taky a Nikola po snídani uklidí celou předsíň! Všechny boty a botičky chci vidět pěkně srovnané v řádku!“

Péťa si pěkně hrál v pokojíčku, maminka žehlila prádlo a Nikola uklízela a párovala boty a botičky. Ale ať dělala, co chtěla a mohla, jedna botička stále chyběla. Nikolka už byla zoufalá. Po dlouhé chvíli trápení dostala nápad. Zavolala tiše na Kikinku. A pejsek svým jemným čumáčkem, čicháčkem ztracenou botičku našel. Krčila se smutně pod stoličkou, až úplně u zdi. To bylo radosti! Maminka se přestala na Nikolku mračit a ta ji odprosila za to, že byla nehodná a slíbila, že už bude vždy svoje boty rovnat a uklízet, tam, kam patří. Spolu naskládaly boty do botníku a některé do skříně a šly s Péťou obědvat.

Když přijel tatínek z práce domů a viděl tu krásu, pozval všechny na zmrzlinu a bylo zase dobře.

3. O nešikovné veverce

V hustém lese, na vysoké jedli, bydlela rodina Veverkových. Tatínek s maminkou a dvě veverčí holčičky, Bezinka a Rezinka.

Bezinka byla moc šikovná a učenlivá veveřička. Byla také poslušná a hodná. Neodmlouvala a pilně se učila a cvičila. Poslouchala tatínka, když vysvětloval, jak se správně leze na větev, jak se po ní šplhá nahoru a skáče na druhou větev a potom se vyleze až úplně nahoru do samotné špice stromu. Všechno svým dceruškám pěkně pomalu vysvětlil a potom sám předvedl. Také jim ukázal, jak se správně leze dolů, jak se skáče z větve na větev a jak se správně plachtí vzduchem. Bezinka po něm všechno opakovala a zkoušela, ale Rezinka byla neposlušná, nedávala pozor, zlobila a dělala hlouposti. Nic se pořádně nenaučila, a proto byla nešikovná. A co bylo horší, byla k tomu všemu ještě líná. Nic neuměla pořádně a tatínka to trápilo. Celé dny se veverka Rezinka jenom povalovala, cpala se oříškama a žaludama, až měla bříško, jako balón.

„Co si jenom počneme s línou a nešikovnou veverkou?!“ strachovala se maminka. „Co budeme dělat, jestli nám spadne ze stromu? Jak se dostane dolů na návštěvu k ostatním zvířátkům? A jak si bude shánět potravu?“

Ale veverka Rezinka měla hned na všechno odpověď. „Děláte si zbytečné starosti! Já přece nikam nemusím. Nikoho nepotřebuju vidět a vyhraju si sama, nepotřebuju kamarády. A živit mě přece bude maminka s tatínkem, jsem ještě maličká.“

„No toto!“ rozzlobil se tatínek a naplácal malé hubaté veverce na zadek. „Už toho mám akorát dost! Zítra ráno začneš pořádně cvičit, ať nemáme kvůli tobě před ostatními veverkami ostudu. A honem šupej do postýlky, ráno budeš brzy vstávat.“

A jak řekl, tak bylo. Brzy ráno vytáhl línou veverušku z postýlky a hned po snídani začali cvičit. Neposlušná a líná Rezinka běhala a skákala, aby si posílila nožičky a shodila kulaté bříško. Učila se šplhat po větvích, dávat správně tlapky k sobě i překládat před sebe, lezla nahoru i dolů. Když už to trochu uměla a byla celá unavená, volala je maminka k obědu. Po obědě se znavená Rezinka svalila do pelíšku k odpočinku. Jenže trénování ještě neskončilo. „Kdepak!“ volal netrpělivě tatínek. „Žádné lenošení. Budeš se učit létat vzduchem a skákat z větví dolů, až na zem.“

„Já se bojím,“ plakala nešťastná malá veveruška. „Nechci na zem, mně je tady doma dobře.“

Tatínek byl neoblomný. „Musíš poslouchat a basta! Všechny veverky se to naučily. Podívej se na svou sestřičku Bezinku, jak je šikovná.“

„Já přece nejsem ptáček! Nemůžu letět!“ bědovala Rezinka.

„Ale jdi, ty hloupá, malá veveřičko,“ smál se tatínek. „To se jenom tak říká, že veverky létají vzduchem. Prostě skočí z velké výšky a dopadnou bezpečně, kam potřebují. I na zem. Naučím tě to. Musíš mi věřit a hlavně věřit sama sobě a nebát se! Přece nechceš, aby se ti všechny ostatní veverky smály a nám taky. A zvířátka dole na zemi se už na tebe těší a chtějí si s tebou hrát a ukázat ti, kolik je krásy a zajímavostí v lese.“

Rezinka si utřela slzičky. Šla trénovat a cvičit.

Opravdu se pilně snažila a všechno se brzy naučila. Také plachtit vzduchem ze samé špičky vysoké jedle až na zem. Pozorně si nejdříve změřila vzdálenost očima, jak ji učil tatínek, potom se připravila ke skoku a hop. Roztáhla tlapky, prohnula záda a ocáskem, jako kormidlem kontrolovala let. Při správné poloze huňatého ocásku, bezpečně přistála tam, kde potřebovala. Ocásek slouží veverkám, jako padák. Měla obrovskou radost a s ní i její sestřička Bezinka, maminka, pyšný tatínek, všechny ostatní veverky a zvířátka, žijící dole na zemi.

Rezinka si brzy našla kamarády mezi veverkami a dělaly spolu závody.

„Jenom buď opatrná, pořádně se nejdříve podívej, kam skáčeš, kam lezeš a pořádně se drž! A nelez sama, beze mě moc vysoko,“ varoval tatínek.

Žili spolu spokojeně a měli se rádi.

4. O pyšné Rezince

Veverka Rezinka byla pyšná na to, co se všechno naučila. Hodně trénovala, až byla mnohem šikovnější, než její starší sestřička Bezinka. Jenže byla také pěkně namyšlená. Chtěla pořád vyhrávat závody a s ostatními veverkami a se zvířátky, dole pod stromy v lese si nechtěla hrát. A tak přišla postupně o všechny kamarády.

Tatínek s maminkou si zase nevěděli rady s tou neposlušnou veveřičkou.

„Co se to s ní jenom děje?!“ vzdychali nešťastně. „Půjdeme na radu k moudré tetě Sově, ona nám jistě dobře poradí,“ napadlo jednou ustaranou maminku. Teta moudře koulela očima a poškrábala se brkem na hlavě. „Těžká rada,“ krabatila čelo, „no, dejte veveřičce nějaké úkoly, aby se zaměstnala a starala se o někoho.“

Tak bylo rozhodnuto. Rezinka musela pomáhat mamince v domácnosti a neměla už tolik času na trénování a cvičení. Také musela pomáhat tatínkovi sbírat oříšky a semínka a dělat zásoby na zimu. Se svou sestřičkou Bezinkou chodily do lesní školy, aby se naučily všechno potřebné pro život v lese. Také se učily o životě ostatních zvířátek. Namyšlená Rezinka se pomaličku skamarádila zase s ostatními zvířátky a někteří ji měli dokonce rádi.

Starala se o nemocného motýlka, který spadl při silném větru s větvičky břízy na zem a zlomil si jedno křidélko. Učila ho znovu létat a už nebyla protivná a namyšlená.

Až jednou - chtěla motýlkovi ukázat, jak umí plachtit vzduchem. Zapomněla, jak ji tatínek varoval, aby sama nelezla příliš vysoko a neskákala sama dolů!

„Nedělej to!“ varoval ji motýlek. „Fouká silný vítr, spadneš jako já a ublížíš si.“

Ale Rezinka neposlechla. Chtěla se předvádět a ukázat, co umí. Hbitě se vyšvihla na jednu větev a na druhou a rychle a obratně šplhala až nahoru, do špice starého smrku. Rozhoupala se a skočila. Ouha! Špatně si změřila vzdálenost... plachtila vzduchem a najednou - BÁC! Rozpleskla se na zemi, jako placka.

„Pomóc!“ volal zoufale motýlek. „Rezinka spadla a nedýchá, má zavřená očka.“ Plakal.

Brzy se seběhla všechna zvířátka, ptáčci přiletěli a dívali se smutně na nehybně ležící veveřičku. Moudrá teta Sova prohlédla Rezinku od hlavy až k patě a poručila Kosovi: „Honem leť pro pana zvířecího doktora, starého Jezevce.“

„Má zlomenou tlapku,“ prohlásil vážně doktor.

„Ty jedna neposlušná veveřičko,“ plakala maminka, „ty nás utrápíš!“

Ale tatínek Rezinku nelitoval. Vzal ji do náruče a odnesl domů, uložil do pelíšku, ale pořád se hodně mračil. Moc se na ni zlobil. Maminka přikládala studené obklady, aby tlapka neotekla a potom Rezince tlapku zpevnili s tatínkem dlahou, jak poručil doktor Jezevec.

Rezinka měla nařízeno celý měsíc jenom odpočívat a bolavou tlapku šetřit, aby jí dobře srostly kosti k sobě.

„Já už budu hodná,“ slibovala nešťastná pyšná veveřička. Opravdu. Sama se potrestala. Od té doby už nebyla pyšná. Nepředváděla se a nedupala vztekle a nepištěla, jako kdysi, ale přála i ostatním veverkám a zvířátkům radost z výhry.

Byla úplně polepšená a mamince a tatínkovi dělala jenom samou radost.

5. O krtkovi, který se bál

Pod jednou velkou zahradou, v útulném krtčím domečku pod zemí, žili tatínek krtek a maminka krtková a měli synečka Josífka, malého krtečka.

Synek to byl hodný a poslušný, milý a uctivý, uměl poprosit i poděkovat, neodmlouval a nezlobil. Maminka i tatínek ho měli moc rádi. Jak by taky ne, vždyť byl jejich! Byli by na něho i náležitě pyšní, ale něco je přece jenom trápilo. Jejich jediný synek Josífek se bál tmy! Krteček a bál se tmy! No toto! Slyšely jste to někdy, milé děti? Krtci přece žijí pod zemí, staví si tam domečky a dělají dlouhé chodby. Ven vylezou jenom někdy, když jsou zvědaví, jak to na louce vypadá a co se tam nového děje a dělají kopečky z hlíny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.