Šestí na světě

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Jiří Kalemba

Šestí na světě – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Za významný příspěvek na vydání této knihy srdečně a upřímně děkuji

České basketbalové federaci

klubu ERA Basketball Nymburk

klubu BK Pardubice

Blance Žánové, ředitelce ZŠ Sadská

Livebros

Lukáši Lhotskému (Pycanovi)

Martinu Hajdovi

Honzovi, Aleně a Klárce Přindovým

Zvláštní poděkování

Martinu Peterkovi – za významné zprostředkování pomoci České basketbalové federace

Kat Haškové – za průběžné rady a cenné poznámky při vzniku textu a neskutečnou psychickou podporu

Úvod

Basketbal patří k nejrozšířenějším kolektivním sportům na světě. Existuje několik žebříčků popularity, ale spousta faktorů poukazuje na to, že právě basketbal je s celkovým počtem přes 450 milionů registrovaných hráčů ve 213 zemích[1] za fotbalem druhým nejrozšířenějším. K tomu přičtěte publikum, které se odhaduje až na dvě miliardy fanoušků, ohromnou popularitu nejslavnější soutěže NBA a dostanete sport, který je zkrátka globálním fenoménem.

Světovou velmocí jsou dlouhodobě a tradičně Spojené státy, kolébka této hry. Mezi historicky nejúspěšnější země se řadí Sovětský svaz, Jugoslávie (a její nástupnické státy) a v současnosti rozhodně Španělsko, Francie, Řecko či Argentina.

Československo patřilo v evropském měřítku k nejúspěšnějším zemím. Na prvním poválečném mistrovství Evropy ve Švýcarsku se Čechoslováci dokonce stali mistry Evropy. Celkem posbírali na kontinentálních šampionátech 12 medailí. Tu poslední – stříbrnou – v roce 1985. To bylo zhruba naposledy, kdy domácí mužský basketbal udělal mezinárodní rozruch.

Ve světovém kontextu dosáhl tuzemský basketbal na šesté místo na mistrovství světa v roce 1970 a naposledy se českoslovenští basketbalisté představili na světové scéně v roce 1982. Od té doby nic. Proto už samotný postup na šampionát do Číny představoval pro český basketbal výrazný milník. Nejspíš nikdo nečekal, jaký fantastický příběh tam čeští lvi napíšou.

1 Zpráva FIBA International Migration Report z roku 2017 (fiba.com)

MS 2019 bylo největším turnajem v historii. Poprvé se ho účastnilo 32 týmů. Hostilo ho 8 měst v nejlidnatější zemi světa. Tato kniha má být svědectvím o tom, co basketbalově odhodlaná a bojovná parta trenéra Ronena Ginzburga v Číně dokázala, co předváděla na palubovce, co zažívala v zákulisí a s jakými výzvami jsme byli jako novináři konfrontováni.

Je to můj osobní pohled na věc. Nečekejte tu moc statistik a tabulek. Rozhodně netvrdím, že mám monopol na oficiální narativ šampionátu, ale dostali jsme se tak blízko všemu, že vám chci předložit co nejdetailnější obraz čínských příhod. Občas přejdu do hovorové češtiny. To proto, že mi některé věci úplně spisovně napsat nejdou a v hlavě mi znějí spíš tak, že je někomu vyprávím třeba u piva.

Kapitán Pavel Pumprla po zápase s Polskem.

Předmluva

Senzace. Pohádka. Masakr. Historický počin. Nálepek naše šesté místo z MS získalo hodně a většina se pohybovala v podobných superlativech. Ale mně samotnému se ani po několika měsících od skončení turnaje nedaří všechno pořádně uchopit, natož popsat. Jedno je mi ovšem naprosto jasné. To, že to pro nás všechny byl nezapomenutelný zážitek. Evidentně se také podařilo basketbalu alespoň na chvíli vystoupit ze stínu tradičních oblíbenců, tedy fotbalu a hokeje. A pokud k tomu přidáme fakt, že tohle umístění vyrovnalo historicky nejlepší výsledek české nebo československé mužské reprezentace, tak si myslím, že by byla velká škoda, aby se na tento počin rychle zapomnělo.

Kdo by byl ale reálně schopen a ochoten sepsat něco, co by dávalo smysl, a naopak nějak nesrazilo vše, co se nám podařilo? Odvážím se říct, že nikdo z hráčů, ani z realizačního týmu tyhle ambice neměl, a tak jsem se obával, že zůstane jen u zbožného přání. A proto, když jsem se doslechl, že se Jirka chystá přenést všechny své čínské zážitky na papír a za přispění podporovatelů i vydat, tak mé srdce zaplesalo a vše do sebe zapadlo. Jirku považuju za totálního basketbalového nadšence, který dává své práci a basketbalu spoustu času i energie, a zároveň si myslím, že dokáže vše popsat s tolik potřebným odstupem a nadhledem. To je ta ideální kombinace, která by měla přiblížit všechny nasbírané pocity a dojmy nejen basketbalové, ale i širší veřejnosti.

Užijte si čtení této jedinečné knížky, která, jak doufám, bude jedním z dalších skvělých zážitků, které vám můj milovaný sport přinese.

Pavel Pumprla
kapitán reprezentace na MS 2019 v Číně

Čína, basket a splněný sen

září 2018

V životě se každému občas přihodí věci, které vás prostě dostanou. Myšleno pozitivně. V naší novinářské práci to znamená naživo prožít nějaký mimořádný sportovní úspěch, ideálně spojený s českým sportovcem. Olympijská medaile, vítězství v Davis Cupu, titul mistra světa nebo Evropy. To jsou velký události, který silně rezonujou, a pokud máte rádi sport, což já od dětství mám, tak si tyhle momenty chcete profesně vychutnat. A divákům zprostředkovat nádherný a silný emoce, který takovou slávu doprovází.

Přiznám se, že od roku 2006, kdy jsem začal pracovat ve sportovní redakci České televize, mě zrovna tyhle zážitky tak trochu míjely. Výjimkou budiž titul cyklokrosového mistra světa Zdeňka Štybara v roce 2010 a triumf mosteckých házenkářek ve Vyzývacím poháru.

Bral jsem to ale jako součást sportovní selekce, kterou jsem ve svých začátcích učinil. „Prostě basketbal, házená a curling asi nebudou nikdy cloumat našim národem,“ říkal jsem kdysi kamarádům u piva, když se mě ptali, kdy už konečně budu komentovat „něco pořádnýho“.

„To je samý travní lyžování a curling, koho to asi tak zajímá?“ ptal se mě kdysi na Kladně s jízlivým úsměvem „kamarád“ po pátém kousku. Asi měl trochu pravdu. Tak nějak jsem tušil, že půjde o hrstku fajnšmekrů. Ale na druhou stranu zrovna curling se během mého komentátorského působení od roku 2006 dost výrazně posunul ve vnímání veřejnosti. Když totiž čeští curleři (Zdravím Jirku Snítila!) v roce 2013 hráli postupový zápas s Němci o historickou účast na olympiádě v Soči, dívalo se na jejich počínání s kameny a košťaty na půl milionu diváků. Od té doby je curling docela „in“ a každá významnější akce s českou stopou se rozhodně nedá označit za divácky marginální. Ve skrytu duše jsem si přál, aby takový všeobecný zájem někdy zažil i mužský basketbal, který miluju a od svých 12 let sleduju a taky tak trochu hraju (resp. neustále se o to pokouším).

Střih. Bum, bác! Je 16. září 2018 a já doma potmě a potichu (Děti spí.) sleduju závěr kvalifikačního zápasu v Bosně. Češi vítězí v Sarajevu 85:80 a je hotovo. V závěru kvalifikace naše basketbalisty o postup na mistrovství nikdo a nic připravit nemůže. Neskutečný. Plnej totálního nadšení píšu tweet s chybou, kterou mi v tu chvíli podobně euforicky naladěné prostředí českého Twitteru odpouští, nebo si jí nevšímá.

Český basketbal se na MS představí poprvé v historii!

Ty jo, před pár lety by nikoho ani nenapadlo, že by český nároďák měl sebemenší šanci se na šampionát probojovat. Jenže časy se (naštěstí) mění, jak zpívali Golden Kids. Takže s rozšířeným počtem účastníků na 32 a změnou kvalifikačního systému se jistá šance naskytla. Posílený neblahou zkušeností z fiaska na Eurobasketu 2017, kde naši nevyhráli ani mač, a s mimořádnými lídry v osobách Tomáše Satoranského a Honzy Veselého se národní výběr bez velkého zájmu a nějakých velkých prohlášení pustil na podzim 2017 do práce. Island, Finsko, Bulharsko. Vlastně v klídku a jen s jednou prohrou Češi postoupili do další fáze a bylo potřeba rázem zpozornět. Pokud by totiž uspěli hned v prvním dvojbloku zápasů s Ruskem a s Bosnou, mohlo být hotovo. A taky, že bylo.

Hopsal jsem rozjařeně po bytě a divoce přemítal o tom, co se právě v Sarajevu stalo. „Mistrovství světa, mistrovství světa! ..tvl! Čína, Čína!“ opakoval jsem si pořád dokola. Bylo mi ihned jasný, že jestli někdy byla šance se sportem mýho srdce něco echt pořádnýho zažít, bylo to právě teď. Neměl jsem samozřejmě vůbec tušení, jestli a jak se mě ta operace bude, nebo může týkat. Nevěděl jsem v tu chvíli, jestli se na koš bude házet na Velký čínský zdi, nebo jestli se bude driblovat hůlkama… S čím přijdou tamější soudruzi, to byla otázka. Já jsem jen věděl, že i kdyby se hrálo na pontonu plujícím po Žluté řece, tak u toho prostě nesmím za žádnou cenu chybět.

Jak se rodila operace Čína

V naší branži je to s podobnými cestami dost ošemetná věc. Je spousta důvodů, které rozhodují o tom, jestli a kam se vydáte. Roli hrají subjektivní faktory – věnujete se danému sportu? Jak dlouho, jak intenzivně? Podíleli jste se na podobně velkých projektech? Jste profesně spolehliví a ví například garant projektu, že dané pracovní nároky na místě zvládnete?

A pak jsou tu i faktory objektivní – jaký je rozpočet na akci? V jak velkém objemu ji budeme vysílat? Jak drahá jsou vysílací práva? Je v tu dobu dostatečně velké místo ve vysílání? Atd.

V případě basketbalového mistrovství světa, které bylo díky české účasti jedním z nejvýznamnějších podniků roku 2019, se už dříve rozhodlo o tom, že jej odvysíláme v plném rozsahu, tedy všech 92 zápasů – pokud možno živě nebo na webu či platformě HbbTV. Vznikl tedy naprosto unikátní a rekordní projekt s kontinuálním vysíláním a důrazem na původní zpravodajství, které měly v Číně obstarávat dva štáby – jeden jednočlenný nezávislý, hledající vlastní příběhy, a jeden přikovaný k českému reprezentačnímu týmu. Mimo olympijské hry, fotbal a hokej se jednalo o historicky největší operaci, kterou jsme kdy ve vysílání ČT sport z velké mezinárodní akce zrealizovali.

Teď budu chvíli trochu osobní a naprosto upřímnej, jo? To, že se cítíte v něčem dobrej a k něčemu kompetentní, ještě vůbec, ale vůbec nezaručuje, že se vás podobná akce rozsahu mistrovství světa nebo olympijských her bude týkat. Protože o tom zkrátka nerozhodujete vy, ale jiný vlivy. Sám jsem to už v minulosti zažil, takže jsem se snažil příliš neupínat k tomu, že bych se do Číny podíval. Znáte to sami, že jo? Na něco se moc těšíte, pak to z nějakýho důvodu nevyjde a vy jste o to víc zklamaní. Když jsem si svoje šance přebral zcela logicky, tak jediný volný post, který se u té operace na místě nabízel, byl reportér. Tedy ten člověk, co dělá rozhovory se zpocenými hráči po zápasech a láduje do ČT věci pro zpravodajské relace jako Branky, body, vteřiny, Sportovní zprávy nebo vysílání studií na ČT sport.

A toho jsem už já roky nedělal. Štafetu převzali mladí, šikovní a talentovaní vlčáci Martin Hoffman s Jirkou Janotou. Já se už nějakou dobu u basketbalu i dalších svých sportů soustředím hlavně na komentování a moderování zápasových studií. Vzhledem k tomu, že ta se budou rozhodně vysílat z Prahy a komentátorský post je u basketbalových zápasů doménou zkušeného kolegy Jakuba Bažanta, dohromady mi tak nějak vyšlo, že budu nejspíš stejně jako před pěti lety sedět v Praze a komentovat zápasy Írán – Srbsko a Filipíny – Francie. A o Číně si můžu nechat jen zdát. (Jo a nic proti Íránu ani Filipínám! Ty dvojice jsou stejně smyšlený .)

Jenže víte, jak to v životě chodí. Člověk míní… A tak se ke mně při jednom zcela všedním obědě v naší televizní kantýně naklonil kolega Jirka Janota a špitl: „Hele, jak je to s tou Čínou? Pojedeš tam?“

Snažil jsem se udržet špionsko-spiklenecký tón konverzace, který se mi nad talíři s UHO zamlouval. „Já vůbec nevim, Jirko, nikdo o tom se mnou nemluvil, ale spíš si myslim, že ne. Nebo ty víš něco jinýho?“ Je mi jasný, že na kurzech diplomacie by mi za tuhle okatou snahu vyloudit nějaké informace nezatleskali, ale co jsem mohl ztratit? Oběd už jsem beztak dojídal. A Jirka mě svou další větou fakt překvapil. Mladší generace by nejspíš zahlásila, že mě úplně rozsekal: „No, řiká se, že bys tam měl jet ty.“

Pauza.

Znáte Nafrněnou od Báry Polákový? Určitě znáte. „Když se to prsim tě říká, se to prsim tě ví!“

Takže ono se to ví?!

Chvilku mi trvalo, než jsem v hlavě zastavil myšlenkový vlak představ a čerstvou várku drbů si nějak rozumně přebral. Všechny rodící se dotazy jsem dokázal ukázněně zkoncentrovat do prostého: „Proč já?“

Ukázalo se, že mí mladí, nadějní kolegové jsou také velmi plodní, a to nejen v práci. Dva z nich čekali v době mistrovství nové přírůstky do rodin. A zkušenější kolega Smetana si zase se třemi dětmi v baráku nemohl dovolit odjet nikam.

„Takže mi chceš říct, že prostě došli lidi?“ optal jsem se pravdomluvného Jiřího. Ten nad talířem čím dál rychleji stydnoucího UHO přitakal.

Sice by mě nenapadlo, že místo na největší sportovní akci roku bude determinovat redakční spermiogram, ale budiž. Historie se neptá, jak s oblibou v redakci rádi narážíme na hojně používané novinářské klišé. Takže se nakonec opravdu rozhodlo, že na mistrovství světa pojedu jako reportér já.

Ne že bych neměl pocit, že si to za ty odkroucený roky nezasloužim, to ne, ale něco tak sakra velkýho vás potká jen párkrát za život. Takže když jsem se tu skutečnost po oficiálním jmenování snažil rychle vstřebat, dostal jsem ještě jeden samurajský úkol. V rámci své současné pozice vedoucího webu a sociálních sítí jsem totiž měl z Číny kromě televizního obsahu obstarávat taky materiály pro „socky“. Asi tušíte, že spojení Čína a sociální sítě[2] je něco jako vojna a mír. Prostě to nejde úplně dohromady. Ale to se nějak poddá. Teď slavíme a balíme, čeká náš totiž Čína, olé!

2 Komunistická vláda v Číně oficiálně kontroluje internet a blokuje některé webové stránky, na kterých by mohli obyvatelé vyhledávat informace nebo mezi sebou komunikovat. Takže můžete absolutně zapomenout na Google, Wikipedii, Twitter, Facebook, Instagram a dokonce i na aplikaci WhatsApp. Jedinou možností, jak blokování přelstít, je připojit se pomocí nainstalované kouzelné appky se zkratkou VPN, která vás připojí na internet jakoby z jiné země (U mě to bylo nejčastěji Japonsko.), a vy pak můžete volně surfovat. To byl jediný způsob, jak například psát příspěvky na Twitter nebo je dávat do instastories ČT sport. Vtipné bylo, že VPN používali i čínští novináři, se kterými jsme na mistrovství přišli do styku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šestí na světě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.