Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Patricia Briggs v nakladatelství

FANTOM Print

Riallina hra

cyklus Mercedes Thompson

Měsíční píseň

Krevní pouto

Železný polibek

Zkřížené hnáty

Stříbrná relikvie

Říční znamení

Spálená mrazem

Nocí zlomená

Mihotavé stíny

Ohnivý dotyk

Dlouhé ticho

Bouří prokletá

Smoke Bitten *

cyklus Alfa a Omega

Štvanice

Loviště

Dvojí spravedlnost

Smrtící žár

Jasným plamenem

* Připravujeme, české názvy se mohou ještě změnit

Copyright © 2014 by Hurog, Inc.

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Daniel Dos Santos

Map by Michael Enzweiler

ISBN 978-80-7594-356-9 ePub

ISBN 978-80-7594-357-6 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Věnování

Našim dobrým přátelům – vy víte, o kom mluvím. Netuším, jak je možné, že jsme skončili obklopeni tolika lidmi, se kterými by člověk, jak říkával můj otec, „sjel řeku“. Ráda bych tuto knihu věnovala hlavně dvěma z nich, kteří pro nás tento rok udělali, co mohli, zatímco my se snažili skloubit hloupé cestovní itineráře s koňmi, kteří rádi čekají, dokud neodjedu, aby mohli začít vyvádět hlouposti.

Veterinární doktor Dick Root držel moji dceru za ruku, když Tilly rodila hříbě, zatímco Mike a já jsme byli na cestách. Jen málokdo by snesl tucet telefonátů ve čtyři ráno, aniž by se přestal ovládat. Děkuju, Dicku. Doufám, že ty a Ally (Alivia) spolu odjedete mnoho šťastných kilometrů.

Deken Schoenberg je další člověk, který mě spasil, a to třeba tím, že i v neúnosném horku ošetřil kopyta mých koní, podal mi pomocnou ruku, když toho na mě bylo moc, anebo, což není náhodný příklad, za mě zaskočil, když jsem zůstala trčet v cizí zemi pět set kilometrů daleko a jeden z mých neposedných ročků si vybral právě tu chvíli na to, aby se zranil. Magicovi je líto, že tě nakopl, hlavně po tom, co jsi urazil skoro osmdesát kilometrů, abys mu pomohl. Slíbil mi, že se v budoucnu bude k našim přátelům chovat líp.

Až příště někam pojedeme, koním to raději nepovím.

Poděkování

Tento příběh vděčí stejně jako všechny mé ostatní příběhy za hodně lidem, kteří si ho pročetli a vychytali veškeré chyby, nedostatky a ostatní mouchy, které kniha nasbírá za měsíce, kdy je psána. Chyby, které v ní zůstaly, jsou jen a jen mé. Následující lidé si prošli kousky, útržky a části knihy, aby ji pomohli zlepšit: Collin Briggs, Mike Briggs, Linda Campbellová, Michael Enzweiler, Deb Lentzová, Ann Petersová, Kaye a Kyle Robersonovi, Anne Sowardsová a Sara a Bob Schwagerovi. Jestli se vám kniha líbí, pak jsme jim vy i já, drahý čtenáři, povinováni vděčností.

1.

Telefon zazvonil, zrovna když jsem byla až po lokty ponořená do zpěněné vody na nádobí.

„Vezmu to,“ řekla moje nevlastní dcera Jesse a rychle vložila do dřezu dvě sklenky a vidličku.

Vlkodlačí smečka, která pohromadě jí, pohromadě i zůstane, pomyslela jsem si, zatímco jsem drhla z talíře zaschlé vajíčko. Nedělní snídaně se neúčastnila celá smečka – někteří členové měli vlastní rodiny jako normální lidé nebo pracovali o sabatu. Snídaně nebyly povinné, protože to by podkopalo jejich smysl. Darryl, Adamův zástupce, který obvykle vařil, byl zatraceně dobrý kuchař a jeho jídlo přilákalo každého, kdo mohl přijít.

Myčka nádobí jela na plné obrátky, plná až po okraj. Já bych nechala zbytek nádobí ležet, dokud by nebyla jedna várka hotová, ale Auriel, Darrylova družka, o tom nechtěla ani slyšet.

Já se s ní nehádala, protože jsem patřila ke třem členům smečky, kteří jí byli nadřazení, a ona by tak musela ustoupit. Zavánělo by to švindlem a já nikdy nešvindlovala.

Jenom v případě nepřátel, ozval se tiše hlas v mojí hlavě. Zněl sice jako můj, mně se ale zdálo, že patří Kojotovi.

Druhý důvod, proč jsem jí vyhověla, byl sobečtější. Auriel a já jsme spolu vycházely, takže byla jedinou ze tří vlkodlačic ve smečce, která se mnou zrovna mluvila.

Ani Auriel se nelíbilo, že jsem se stala družkou alfy – byla jsem kojotí měňavec mezi vlky. Byla přesvědčená, že to neprospěje morálce smečky. A taky si, celkem oprávněně, myslela, že přivodím smečce potíže. Navzdory všemu si mě ale oblíbila. Byla jsem zvyklá na společnost mužů, bylo ale fajn promluvit si s nějakou jinou ženou kromě Jesse, mé nezletilé nevlastní dcery.

A proto jsem, abych potěšila Auriel, umývala nádobí, o které by se jinak postarala myčka, a ignorovala jsem pálení horké zpěněné vody v drobných rankách, které jsem si způsobila při práci – odřené klouby byly věčným společníkem automechanika. Auriel nádobí utírala a Jesse se nabídla, že uklidí kuchyň. Tři ženy, které sdílely přátelskou chvilku nad domácími pracemi – matka by měla radost, kdyby nás viděla. To mě utvrdilo v rozhodnutí, že příští týden se o úklid postarají chlapi. Prospěje jim, když si rozšíří obzory.

„Mám ve třídě jednoho chlapce.“ Auriel ignorovala vyzvánějící telefon, zabručela námahou a zvedla stoh talířů do kredence. Problémem nebyla tíha nádobí – Auriel byla vlkodlak; zvládla by na polici zvednout dvousetkilovou kovadlinu. Byla ale malá a musela si stoupnout na špičky. Jesse se protáhla okolo ní, aby se dostala k telefonu.

„Všichni učitelé Clarka milují,“ pokračovala Auriel. „A taky všechna děvčata a většina kluků. Přitom lže, jako když tiskne. ‚Enrique opisoval ode mě,‘ řekl mi, když jsem se zeptala, jak je možné, že oba udělali stejné chyby. Enrique se prostě tvářil odevzdaně; tuším, že mu to Clark provedl už dřív.“

„Hauptmanova rezidence,“ řekla Jesse vesele. „Jak vám můžu pomoct?“

„Je tam Adam?“

„A tak jsem mu řekla…“ Auriel zmlkla, když její citlivé uši zachytily v telefonu známý hlas.

„Potřebuju Adama.“ Hlas bývalé ženy mého manžela byl zastřený slzami. Christy Hauptmanová působila zoufale a napůl hystericky.

„Mami?“ Jessin hlas zněl roztřeseně. „Mami, co se děje?“

„Dej mi Adama.“

„Mami?“ Jesse zoufale pohlédla na mě.

„Adame,“ zavolala jsem. „Volá tě Christy.“

Byl v obýváku, kde mluvil s Darrylem a několika členy smečky, kteří se po snídani zdrželi, proto jsem nemusela moc zvyšovat hlas. Nebylo to poprvé, co Christy volala, protože něco potřebovala.

Kdykoli jsem jednala s Christy, dostala jsem bolení břicha. Ne proto, že by mohla mně nebo Adamovi něco provést. Jenže Jesse, která matku milovala, zrovna teď se ale musela moc snažit, aby ji vůbec měla ráda, trpěla pokaždé, když ta ženská zavolala. A já nemohla udělat vůbec nic, abych tomu zabránila.

„Už jde, mami,“ ujistila ji Jesse.

„Prosím,“ řekla Christy. „Pověz mu, ať si pospíší.“

Zoufalé, hysterické slzy – ty nebyly neobvyklé. Tentokrát ale působila vyděšeně. A to jsem u ní ještě nezažila.

Adam vešel do kuchyně a jeho ponurý výraz mi prozradil, že slyšel aspoň část z toho, co Christy řekla. Vzal si od Jesse sluchátko a objal ji paží. Po jeho chlácholivém objetí jí do očí vyhrkly slzy. Zoufale pohlédla na mě, pak vyběhla ven ze dveří a nahoru po schodech, asi mířila do svého pokoje, aby se uklidnila.

„Co potřebuješ?“ zeptal se Adam, z velké části se ale pořád soustředil na dceru.

„Můžu se vrátit domů?“

Auriel pohlédla na mě, já se ale tvářila netečně. Z mého výrazu nevyčte, co si myslím.

„Tohle není tvůj domov,“ řekl Adam. „Už ne.“

„Adame,“ hlesla Christy. „Ach, Adame.“ Vzlykla a znělo to tiše a beznadějně. „Jsem v maléru a potřebuju se vrátit domů. Byla jsem tak hloupá. Odmítá mě nechat na pokoji. Ublížil mi, zabil mi kamaráda a sleduje mě na každém kroku. Můžu se, prosím, vrátit domů?“

To jsem nečekala. Auriel přestala předstírat, že neposlouchá, a prudce se obrátila k telefonu.

„Zavolej policii,“ řekl Adam. „Od toho tu jsou.“

„Zabije mě,“ zašeptala. „Adame, on mě zabije. Nemám kam jinam jít. Prosím.“

Vlkodlaci umí poznat, když lidi lžou. A stejně tak i některá jiná nadpřirozená stvoření, která pobíhají kolem – jako třeba já. Po telefonu je to mnohem těžší, protože lež dokáží prozradit mimo jiné srdeční tep a pach – a ty se po telefonu nedají odhalit. Slyšela jsem ale v jejím hlase pravdu.

Adam se podíval na mě.

„Pověz jí, ať přijede,“ řekla jsem. Co jiného jsem mohla říct? Kdyby se jí něco stalo, když jsme jí mohli pomoct… nevěděla jsem jistě, jestli bych s tím dokázala žít. Věděla jsem, že Adam by nemohl.

Auriel mě dál sledovala. Zamračila se, pak se odvrátila a začala znovu utírat nádobí.

„Adame, prosím?“ žadonila Christy.

Adam přimhouřil oči, dál na mě hleděl a mlčel.

„Adame,“ ozvala se ode dveří Mary Jo. Byla hasička, houževnatá a chytrá. „Smečka jí dluží za roky, co byla tvoje. Dovol, ať se vrátí, a smečka ji ochrání.“

Pohlédl na Mary Jo a ona sklopila oči.

„Je to v pořádku,“ řekla jsem Adamovi a snažila jsem se nelhat. „Opravdu.“

Když jsem ve stresu, peču. A pokud kvůli ní napeču dost čokoládových sušenek na to, abych nakrmila celý Richland, bude to v pořádku, protože Adam potřeboval, aby to bylo v pořádku.

A jestli se o něco pokusí, bude toho litovat. Adam byl můj. Zahodila ho stejně jako Jesse – a já si je vzala. Zpátky je nedostane.

Možná je ani nechtěla. Možná jenom potřebovala místo, kde by byla v bezpečí. Nebyla jsem o tom přesvědčená, žárlivost ale není logická emoce, a já neměla důvod na Christy žárlit.

„Dobrá,“ řekl Adam. „Dobrá. Můžeš přijet.“ Potom jeho hlas zjihl, když se zeptal: „Potřebuješ peníze na letenky?“

Vrátila jsem se k mytí nádobí a snažila se zbytek rozhovoru neposlouchat. Snažila jsem se neslyšet starost v Adamově hlase, jeho něhu – a uspokojení, které cítil, když se o ni mohl postarat. Dobří alfa vlkodlaci se starali o všechny okolo sebe; měli to v povaze.

Možná bych to dokázala ignorovat, kdyby se všichni vlkodlaci, kteří zůstali v domě, nesešli v kuchyni. Poslouchali, jak Adam domlouvá poslední detaily Christyina návratu, a občas pokradmu koukli po mně, když si mysleli, že si toho nevšimnu.

Auriel si ode mě vzala poslední hrnek. Vytáhla jsem špunt ze dřezu, setřásla si vodu z rukou a utřela si je o džíny. Ruce nepatřily k mým přednostem. Kůži jsem měla z horké vody scvrklou a klouby červené a oteklé. I po mytí jsem měla v kůži a pod nehty zažranou kolomaz. Christyiny ruce byly vždy krásné a nehty měla upravené francouzskou manikúrou.

Adam zavěsil a zavolal cestovní agentce, přes kterou zařizoval své časté obchodní cesty: v rámci své společnosti i vlkodlačích záležitostí.

„Může zůstat s Honey a se mnou,“ řekla mi Mary Jo neutrálně.

Mary Jo a Honey byly zbývající dvě vlkodlačice ve smečce. Mary Jo se nastěhovala k Honey poté, co před několika měsíci zabili Honeyina druha. Žádná mě neměla zrovna v lásce.

Dokud se Mary Jo nenabídla, uvažovala jsem o tom, že bych Christy ubytovala u některého z členů smečky, ale jen proto, že jsem si celou věc dobře nepromyslela. Věděla jsem, že nechat Christy u Mary Jo a Honey by byla chyba.

S Adamem jsme se usilovně snažili upevnit soudržnost smečky, což znamenalo, že já dělala, co jsem mohla, abych si Mary Jo a Honey ještě víc neznepřátelila. Docela se mi dařilo udržovat naše styky na úrovni zdvořilé neutrality. Kdyby se k nim Christy nastěhovala, využila by jejich odpor ke mně a vybičovala ho v rozkol o síle hurikánu, který by zaplavil smečku problémy.

Když jsem si uvědomila, jakou moc Christy má a jak by mohla ublížit smečce, pochopila jsem, že nepředstavuje problém jenom pro můj vztah se smečkou, nýbrž i pro Adamův. Ubytovat Adamovu bývalou u Honey a Mary Jo by bylo hloupé, protože Mary Jo by cítila povinnost postavit se na její stranu pokaždé, když by došlo k napětí mezi Christy a Adamem nebo Christy a smečkou. Totéž by platilo pro kohokoli jiného, u koho by Christy zůstala.

Christy bude muset bydlet s Adamem a se mnou.

„Christy zůstane tady, kde se cítí v bezpečí,“ prohlásila Auriel, než jsem mohla odpovědět.

„Ehm,“ řekla jsem, protože mi pořád bylo mdlo z toho, jak protivné bude mít ji nejenom v Tri-Cities, ale přímo tady v domě.

„Nechceš ji tu?“ zeptala se Auriel a já si poprvé uvědomila, že stejně jako Mary Jo měla Christy raději než mě. „Bojí se a je sama. Nebuď trapná, Mercy.“

„Nechala bys u sebe Darrylovu bejvalku?“ obořila se na ni Jesse. Neslyšela jsem, kdy sešla dolů. Vystrčila bradu a důrazně se postavila na moji stranu. To jsem nechtěla. Christy byla její máma – Jesse by si neměla mezi námi vybírat.

„Kdyby potřebovala pomoc, ano,“ vyštěkla Auriel. Říkalo se jí to snadno, protože Darryl nebyl rozvedený, aspoň pokud jsem věděla. „Jestli tu Christy nechceš, Mercy, bude vítaná v mém domě.“

K Aurielině nabídce se připojilo několik dalších a všichni obrátili nepřátelské pohledy mým směrem. Většina smečky Christy milovala. Byla přesně ta sladká, bezmocná hospodyňka, která se bandě vlkodlaků s přemírou testosteronu líbila.

„Christy zůstane tady,“ řekla jsem.

Mary Jo a Auriel se ale zrovna dopáleně hádaly, kde by Christy byla nejšťastnější, a muži věnovali pozornost jim, ne mně, proto mě nikdo neslyšel.

„Řekla jsem,“ vkročila jsem mezi ženy a nasála do sebe Adamovu moc, abych dodala svým slovům na váze, „Christy zůstane tady se mnou a s Adamem.“ Obě ženy sklopily oči a ustoupily, ale nepřátelství v Aurielině tváři mi prozradilo, že jen autorita alfy v mém hlase ji donutila zmlknout. Mary Jo se tvářila spokojeně – byla jsem si docela jistá, že si myslí, že když Christy zůstane tady, získá šanci znovu zaujmout pozici Adamovy manželky.

Adam pořád telefonoval, poté co jsem použila jeho autoritu, se ale rozhlédl, aby zjistil, co se děje, dál však chrlil instrukce.

„Mít ji tady není dobrý nápad. U Honey a Mary Jo jí bude fajn.“ Jesse působila skoro zoufale.

„Christy zůstane tady,“ zopakovala jsem, tentokrát jsem ale svá slova nezdůraznila Adamovu magií.

„Mercy, já mámu miluju.“ Jesse nešťastně zkroutila rty. „Je ale sobecká a nenávidí, že jsi zaujala její místo. Bude dělat potíže.“

„Jesse Hauptmanová,“ vyštěkla Auriel. „Mluvíš o svojí matce. Projev jí náležitou úctu.“

„Auriel,“ zavrčela jsem. Dnešní ráno potřebovalo boj o dominanci mezi námi asi stejně jako atomovou bombu. Nemínila jsem ale dovolit, aby komandovala Jesse. „Dej si pohov.“

Auriel nepřátelsky vycenila zuby, upřela na mě žhavý pohled a kávové hlubiny jejích očí zežloutly.

„Nech Jesse na pokoji,“ řekla jsem. „Překračuješ svoji autoritu. Jesse nepatří ke smečce.“

Auriel stiskla rty tak pevně, až jí zbělely, ale ustoupila. Věděla, že mám pravdu.

„Tvoje matka se tu bude cítit bezpečně,“ řekla jsem Jesse, aniž bych odtrhla oči od Auriel. „A Auriel má pravdu v tom, že tady můžeme Christy lépe ochránit.“

Jesse na mě upřela zoufalý pohled. „Ona tátu nechce, zároveň ale odmítá, aby ho měl někdo jiný. Pokusí se vetřít mezi vás – jako čínské mučení. Kap. Kap. Kap. Měla bys slyšet, jak o tobě mluví.“

Ne. Ne, neměla. A neměla by to slyšet ani Jesse, nemohla jsem s tím ale nic dělat.

„To je v pořádku,“ ujistila jsem ji. „Jsme dospělí. Dokážeme se chvíli chovat civilizovaně.“ Jak dlouho může trvat, než vlkodlak vystopuje stalkera a vyděsí ho k smrti? Stalkeři se vždy drželi v blízkosti své oběti, ne?

„Dobrá samaritánka Mercy,“ zamumlala Mary Jo. „Neměli bychom jí být všichni vděční za její laskavost?“ Rozhlédla se, a když zjistila, že je centrem pozornosti, zrudla. „Co? Je to pravda.“

Adam, který byl pořád na telefonu, se k Mary Jo otočil a umlčel ji i všechny ostatní pohledem. Dokončil rozhovor s cestovní agentkou a zavěsil.

„To by stačilo,“ řekl velmi tiše a Mary Jo sebou trhla. Velmi tichý býval ve chvíli, kdy se opravdu zlobil – těsně předtím, než začali umírat lidé. „Nebudeme o tom diskutovat. Nadešel čas, abyste všichni odešli. Christy nepatří ke smečce, nikdy k ní nepatřila. Nikdy nebyla moje družka, jen moje manželka. To znamená, že nejde o věc smečky, nic vám do toho není.“

„Christy je moje kamarádka,“ rozohnila se Auriel. „Potřebuje pomoc. Takže je to i moje věc.“

„Opravdu?“ zeptal se Adam, kterému očividně došla trpělivost. „Pokud je to tvoje věc, proč zavolala mně, a ne tobě?“

Když otevřela ústa, položil jí Darryl ruku na rameno a vyvedl ji ven z kuchyně. „Radši toho nech,“ řekl, než opustili dům.

Vlci – včetně Mary Jo – se odplížili z místnosti, než mohl Adam říct cokoli dalšího. Stáli jsme v kuchyni, Adam, Jesse a já, a čekali jsme, dokud auta neodjela a nerozhostilo se ticho. Veškerý sjednocující vliv dnešní snídaně zmizel jako poslední zbytky vaflí.

„Jesse,“ řekla jsem. „Tvoje matka je tu vítaná.“

„Víš, jaká je,“ rozohnila se Jesse. „Všechno pokazí. Dokáže lidi, tátu, donutit dělat věci, které ani udělat nechtěli.“

„Není to tvůj problém,“ řekla jsem jí, Adam se ale napjal, protože s ní souhlasil.

„Dokáže přesvědčit i mě.“ Jessina tvář byla plná zoufalství. „Nechci ti ublížit.“

Adam mi položil ruku na rameno.

„Jsi odpovědná jen za své činy,“ řekla jsem jí. Jim oběma. „Ne za její. Není vlkodlak, není alfa. Nemůže tě k ničemu přinutit, pokud jí to nedovolíš.“

Pohlédla jsem na hodiny, i když jsem dobře věděla, kolik je. „A teď, když mě omluvíte, převleču se a půjdu do kostela, jinak přijdu pozdě.“ Zamířila jsem ven z kuchyně, pak jsem se ale vzchopila a ve dveřích se otočila. „Něco mi říká, že se budu v nejbližší době hodně modlit za trpělivost a shovívavost.“ Zakřenila jsem se, třebaže jsem na to neměla vůbec chuť, a odešla jsem.

Kostel moc nepomohl. Události toho rána mě pořád trápily, když jsem přistála na zádech na žíněnce na podlaze garáže. Vydala jsem hrubý zvuk, protože mi pád vyrazil dech a zahnal všechny moje starosti. Zavrčela jsem na svého útočníka – který mi vrčení oplatil ještě hlasitěji.

Adam byl příliš pohledný, než aby ho vyceněné zuby zohyzdily, kohokoli jiného by ale jeho výraz nejspíš vyděsil. Mě? Já asi měla skryté sebevražedné sklony, protože se mi z Adamova vzteku podlamovala kolena, a ne hrůzou.

„O co se snažíš? Zabíjet komáry?“ Adam se příliš zlobil, než aby si všiml mé reakce na jeho vztek. „Jsem vlkodlak. Snažím se tě zabít – a ty mě plácneš po zadku?“

Přestože jsem ležela na zemi, zůstal v neutrální pozici, která umožňovala snadnou rotaci pro úder nebo blok. Taky to ale znamenalo, že stál špičkami k sobě. Což nevypadá dobře u nikoho, dokonce ani u Adama, jeho tenké, propocené triko se ale snažilo dojem co nejvíce napravit.

„Máš roztomilou prdelku,“ opáčila jsem.

Protočil očima, opustil postoj a přikročil blíž.

„A co se týká mého plácnutí,“ pokračovala jsem a uvolnila ramena na žíněnce, „snažila jsem se chytře odvést pozornost.“

Zamračil se. „Od čeho? Od svého úžasného, lstivého útoku, po kterém jsi skončila na zemi?“

Stočila jsem se, jednou nohou jsem se mu opřela zepředu o kotník, potom jsem vložila celou váhu do té druhé a holení ho nabrala zezadu do kolene. Když zavrávoral, zvedla jsem se a loktem ho udeřila do velkého svalu vzadu na stehně tak silně, až se stáhl v křeči. Jakmile klesl na všechny čtyři, ohnala jsem se hasákem, který jsem sebrala při pádu, a dotkla jsem se jím jeho temene.

„Správně,“ řekla jsem a potěšilo mě, že jsem zalhala řečí těla tak dobře, že jsem ho zaskočila. V boji se cvičil mnohem déle než já a byl větší a silnější. Stávalo se jen velmi vzácně, že jsem ho při tréninku porazila.

Adam se překulil a promnul si stehno, aby uvolnil křeč, kterou jsem mu způsobila. Když si všiml hasáku, přimhouřil oči – a pak se zakřenil a lehl si na žíněnku, která zakrývala polovinu podlahy v garáži. „Vždycky mě přitahovaly podlé, lstivé ženy.“

Nakrčila jsem nos. „Věděla jsem, že máš rád ty lstivé, o podlých jsem ale nic netušila. Tak dobrá. Už nedostaneš žádné čokoládové sušenky. Nakrmím jimi zbytek smečky.“

Posadil se bez pomoci rukou, ne proto, aby se předvedl, prostě byl tak silný. Nebyl natolik ješitný, aby si uvědomil, jak mu při tom pod tenkým trikem vystouply svaly na břiše, a já mu to nemínila prozradit.

Ani jsem nemusela. Zvedly se mu koutky úst, čokoládově hnědé oči potemněly a chřípí se mu zachvělo, když si všiml, že můj pach prosytila touha. Svlékl si triko, utřel si s ním obličej a odhodil ho stranou.

„Mám rád jenom trochu podlosti,“ přiznal Adam tichým, zastřeným hlasem, ze kterého se mi rozbušilo srdce. „Schovat přede mnou sušenky je super podlé.“

Od mého souboje se zákeřným upírem jménem Frost jsme spolu trénovali každý den. Adam prohlásil, že s ohledem na mé sklony dostávat se do průšvihu může udělat jenom jediné, a to postarat se, abych se z nich uměla taky dostat. Pořád jsem třikrát týdně chodila na hodiny karate ke svému senseii, cítila jsem ale rozdíl, který mi trénink navíc přinesl. Při zápasu s Adamem jsem se mohla soustředit na boj a nemusela si dělat starosti s tím, abych někomu neublížila (vlkodlaci jsou houževnatí). Znamenalo to, že jsem nemusela zpomalit pohyby, abych zatajila, že nejsem člověk. Dnes to navíc znamenalo, že jsem mohla na chvíli zapomenout na telefonát z rána.

Předklonila jsem se a opřela si čelo o jeho zpocené rameno. Hezky voněl: mátou a pižmem vlkodlaka, čistým potem a směsí pachů specifickou pro Adama. „Ne. Kdybych byla super podlá, řekla bych Christy, aby si našla někoho jiného, kdo by ji zachránil.“

Objal mě paží. „Nemiluju ji. Nikdy jsem ji nemiloval tak, jak miluju tebe. Potřebovala, aby se o ni někdo staral, a já se rád starám o lidi. O nic víc nešlo.“

Byl přesvědčený, že tomu tak skutečně je, já ale znala pravdu. Viděla jsem je spolu v dobrých časech. Viděla jsem, jak moc mu její odchod ublížil, protože se staral o lidi, kteří mu patřili, a nenechával je odejít snadno. Nemínila jsem se s ním ale přít.

„Nebojím se, že by se vetřela mezi nás,“ přiznala jsem popravdě. „Bojím se, aby neublížila tobě a Jesse. A smečce. Je to ale lepší, než aby musela čelit svým problémům sama.“

Sehnul se a opřel se tváří o moji hlavu. „Lhala jsi,“ řekl. „Vůbec nejsi podlá.“

„Ššš. To je tajemství.“

Lehl si na žíněnku a stáhl mě s sebou. „Asi mě budeš muset uplatit, abych tvoje tajemství zachoval,“ řekl zamyšleně.

„Mám pocit, že v nejbližší době napeču spoustu sušenek,“ posteskla jsem si. „Možná změním názor a jednu nebo dvě ti dám.“

Zamručel, potom pomalu potřásl hlavou a překulil mě, takže jsem ležela na něm místo vedle něj. „To by trochu popřelo smysl, nemyslíš? Lidi tě nebudou považovat za podlou, když mě budeš krmit sušenkami.“

Jesse si vyrazila s přáteli a žádný z vlkodlaků se poté, co je Adam poslal pryč, nevrátil.

Posadila jsem se a cítila, jak pode mnou dýchá, cítila jsem pevné svaly na jeho břiše. Zavrtěla jsem se, posunula se trochu dozadu a on se ostře nadechl.

„Nevím, jestli bych tě dokázala uplatit nějak jinak,“ opáčila jsem vážně.

Zavrčel na mě, doopravdy zavrčel. Pak řekl: „Vidíš? Super podlá.“

Někdy jsme na to s Adamem šli pomalu, a jak intenzita našeho milování sílila, přísahala bych, že snad vybuchnu a už nikdy nic neucítím. Po takových zážitcích jsem se probírala ochablá a trochu ztracená, ale v tom nejlepším slova smyslu. Milovat znamenalo být zranitelný a vědět, že je tu někdo, kdo vás případně v pádu zachytí. Ale když jsem se cítila zranitelná už předem, nedokázala jsem podobně odhodit sebekontrolu.

Adam se tentokrát rozhodl vše zlehčit, jako by věděl, jak křehká jsem se cítila. Byl vášnivý a hravý, a já mu oplácela stejným. Nebyla jsem jediná, kdo se obával, co s námi Christyina přítomnost udělá; nebyla jsem jediná, kdo potřeboval ujistit.

Vykřikla jsem, když mě jemně kousl do ramene, náznak bolesti mi jako elektrický výboj sjel dolů po páteři a já vyvrcholila způsobem, který rozložil moje tělo na kusy, spravil ale mého ducha. Počkal, dokud jsem neskončila, pak začal znovu. Hleděla jsem mu do tváře, sledovala jsem, jak lpí na sebekontrole – a rozhodla se s tím něco udělat. Zakousla jsem se mu lehce do krku, objala ho nohama kolem pasu a zaryla mu paty do beder. Ztratil se ve mně, a to stačilo, abych dosáhla dalšího vyvrcholení.

A když jsme pak leželi společně na žíněnkách, ve vzduchu se vznášel pach sexu a potu a on mě držel za ruku, cítila jsem, jak se problém s Christy smrskává na snesitelnou úroveň.

Dokud mě Adam miloval, byla jsem si jistá, že se dokážeme vypořádat se vším, co by na nás Christy mohla vybalit. Zaplašila jsem nepříjemnou myšlenku, že euforie po milování s Adamem ve mně někdy vyvolává iluzi nezranitelnosti.

Pozdě v noci, dlouho poté, co jsme si šli lehnout, zaklepal někdo na vchodové dveře.

Adamova paže mi těžce spočívala zezadu na stehnech. Nějak se mi podařilo překulit se tak, že jsem ležela na posteli skoro našikmo. Za hlavou jsem cítila Médeu, svoji kočku, což vysvětlovalo moji podivnou polohu. Dokázala mě ve spánku odstrčit z polštáře, aby získala výhodu vyvýšené pozice.

Někdo znovu zaklepal, zdvořilé ťuk-ťuk.

Zasténala jsem a shodila Médeu z polštáře, abych si ho mohla přetáhnout přes hlavu. Adam zůstal nehnutě ležet, i když jsem se zavrtěla. Kočka taky. Neprotestovala, nezvedla se a neodešla. Prostě spala dál tam, kam jsem ji odstrčila.

Ťuk. Ťuk.

Strnula jsem, napůl se zvedla a pohlédla na Adama. Pak na kočku. Zatřásla jsem Adamovi ramenem, ale marně: něco ho udržovalo ve spánku. A protože to ovlivnilo i kočku, dospěla jsem k názoru, že na vině je magie.

Já jsem vůči některé magii imunní, proto asi na mě nepůsobila, ale neodbytné klepání…

Ťuk. Ťuk.

…přesně to ve mně vyvolalo dojem, že mě možná vynechali úmyslně. Někdo si se mnou chtěl promluvit o samotě. Anebo mi něco provést, když mi Adam nemohl pomoct.

Skulila jsem se z postele, ze zásuvky nočního stolku vytáhla sig sauer a zásobník se stříbrnými kulkami nahradila tím s poměděnými náboji s dutinou. Žádný vlkodlak, kterého jsem znala, by nedokázal tak hluboce uspat alfu Adamova kalibru. Což znamenalo, že jde o fae nebo o čaroděje, a ty dokázala zabít obyčejná kulka. Byla jsem si tím docela jistá. Aspoň v případě čarodějů – pokud ovšem nešlo o Elizavetu – s fae to bylo komplikovanější.

Kulky s dutou špičkou každopádně napáchají víc škody než ty stříbrné, ať už šlo o kohokoli. Stříbro bylo příliš tvrdé, než aby z něj byla dobrá munice. A když se člověk chystal sejít s neznámým nepřítelem, bylo vždy lepší být ozbrojený.

Cestou ke vchodovým dveřím jsem zkontrolovala Jesse. Spala na zádech s rukama za hlavou a lehce chrápala. Prozatím byla v bezpečí.

Ťuk. Ťuk.

Zbraň mi dodala odvahu odplížit se dolů ze schodů. Byla těžká. Stejně jako každodenní trénink s Adamem se i nošení pistole stalo součástí mé rutiny. Nebyla jsem člověk, ne úplně, ale byla jsem skoro stejně bezmocná. Dokud jsem se nestala Adamovou družkou, moc na tom nezáleželo. V jistých ohledech jsem byla ve smečce bezpečnější – zároveň jsem ale byla jejím slabým článkem. Zbraň mi pomáhala kompenzovat rozdíl mezi mnou a vlkodlaky.

Venku panovala tma a úzký skleněný panel vedle dveří byl tak jako tak vyplněný mléčným sklem. Neměla jsem jak určit, kdo je venku.

Ťuk.

„Kdo jste?“ zeptala jsem se zvýšeným hlasem, ale nekřičela jsem.

Klepání ustalo.

„Neříkáme svá jména jen tak někomu,“ odvětil příjemný mužský hlas. Skutečnost, že nezvýšil hlas, mi prozradila, že si toho o mně zjistil dost na to, aby věděl, že slyším lépe než obyčejný člověk. A jeho odpověď mi prozradila, co je, když už ne, kdo je.

Fae si dávali na jména dobrý pozor, měnili ta, která používali pravidelně, a svá starší tajili, aby je nikdo nemohl použít proti nim. Faeská magie funguje nejlépe, když ví proti komu. Na druhou stranu prozradit jméno nepříteli taky mohlo být ukázkou síly. Vidíš, jak málo se tě bojím? Povím ti své jméno, a dokonce ani s ním mi nedokážeš ublížit.

Díky svému příteli a bývalému zaměstnavateli Zeemu – železem políbenému fae, který se sám prohlašoval za gremlina, a výbornému automechanikovi – jsem toho o fae žijících v okolí Tri-Cities hodně věděla, muže na prahu jsem ale podle hlasu nepoznala. Fae se uměli výtečně maskovat: uměli měnit své tváře, hlasy, a dokonce i velikost a tvary. Všichni fae ale měli odejít do rezervací po tom, co prakticky vyhlásili USA válku.

„A já neotvírám dveře nikomu, koho neznám jménem,“ odpověděla jsem cizinci za dveřmi.

„V poslední době mi říkali Alistair Beauclaire,“ řekl mi.

Beauclaire. Ostře jsem se nadechla. Věděla jsem, kdo je, stejně jako všichni, kdo si pustili na YouTube video, které někdo natočil. Beauclaire byl fae a zabil muže, který mu unesl dceru s úmyslem zavraždit ji, stejně jako zavraždil spoustu jiných faeských míšenců (a taky několik vlkodlaků). Beauclaire prohlásil fae za nezávislé na USA a všech lidských autoritách. Byl Šedý pán, jeden z mocných, kteří vládli všem fae.

Byl ale něčím víc, mnohem víc, protože toho dne vyzradil jedno ze svých dalších jmen.

„Gwyn ap Lugh,“ řekla jsem.

Jméno Lugh jsem si vyhledala po setkání s dubovým fae, který se o něm zmínil. Výsledky mého pátrání byly přinejmenším rozporuplné. Jediné, co jsem věděla jistě, bylo, že v dějinách legendárních fae zářil Lugh jako lucerna v tmavé noci. „Ap Lugh“ znamenalo Lughův syn, takže jsem aspoň nejednala se samotným Lughem.

Fae před dveřmi zaváhal, pak pomaleji řekl: „Žil jsem i pod tímto jménem.“

„Jste Šedý pán.“ Snažila jsem se mluvit vyrovnaně. Jako Beauclaire žil dlouho v lidském převleku a podle rozhovorů s jeho přáteli, bývalou ženou a spolupracovníky ho všichni měli rádi. Nebylo by moudré urazit ho, když jsem nemusela, a nechat ho postávat na verandě by se patrně dalo za urážku považovat.

„Ano,“ řekl.

„Dáte mi své slovo, že mi neublížíte?“ Bylo důležité neurazit ho, ale taky nejednat hloupě. Byla jsem si ale docela jistá, že kdyby chtěl vniknout dovnitř, dveře by ho nezastavily.

„Dnes v noci vám neublížím,“ odpověděl ochotně a jeho přímost se fae vůbec nepodobala, což ve mně vzbudilo ještě větší podezření.

„Jste tam venku sám?“ zeptala jsem se obezřetně, když jsem zvážila všechny možnosti, jak by mi mohl ublížit, aniž by porušil dané slovo. „A slíbíte mi, že dnes v noci neublížíte ani nikomu jinému tady v domě?“

„Jsem tady venku sám a slibuji, že dnes večer nikomu uvnitř vašeho domu neublížím.“

Zajistila jsem zbraň a odcouvala do kuchyně, kde jsem ji schovala pod hromadu utěrek čekajících na uklizení. Potom jsem se vrátila do předsíně a otevřela dveře.

Tak brzy zjara byl noční vzduch stále mrazivý a dlouhé triko, které jsem měla na sobě, dříve černé, nyní došeda seprané a s nápisem Hauptman Security, mě nijak nezahřálo. Nespím nahá: být manželkou alfy znamenalo počítat s nečekanými návštěvami uprostřed noci.

Nejsem ostýchavá ani se za své tělo nestydím, Adamovi se ale nelíbí, když mě jiní muži vidí nahou. Je pak prchlivější než obvykle. Adamova trika měla přesně tu správnou velikost, aby byla pohodlná, a když jsem je měla na sobě, pomáhalo mu to zachovat si ve společnosti jiných mužů chladnou hlavu.

Beauclaire nesklopil oči níž než k mé bradě. Možná šlo o zdvořilost, možná o nezájem, každopádně mi to vyhovovalo.

Voněl jako jezero, životem a zelení s náznakem letního slunce, třebaže stál pod hvězdami a měsícem a holé stromy okolo sotva ukazovaly pupeny. Narudlé hnědé vlasy se šedinami na spáncích mu dodávaly na normálnosti, kterou ale stále spící vlkodlak v mé posteli popíral.

Beauclaire byl prostřední výšky, zato elegantně stavěný, a nedokázal úplně skrýt šlachovité svaly. Warren, Adamův druhý zástupce, měl podobnou postavu.

Nepřipomínal boha slunce, boha bouří ani šejdíře, za kterého byl Lugh často označován. Před svým dramatickým výstupem na YouTube býval Beauclaire právník, a přesně tak teď vypadal.

Fae samozřejmě mohli vypadat, jak chtěli.

Když jsem ustoupila a pokynula mu, aby vešel do obýváku, pohnul se jako muž, který umí bojovat – s dokonalou rovnováhou a obezřetně. Věřila jsem spíše tomu než vzhledu právníka.

Vešel do obýváku, ale nezastavil se tam. Přízemí domu tvořil kruh, pokračoval proto dál skrz jídelnu a za roh do kuchyně, kde si vytáhl židli a posadil se zády ke zdi.

Byla jsem si docela jistá, že se za jeho chováním něco skrývalo – fae kladli velký důraz na symbolismus. Možná si zvolil kuchyň proto, že hosté sedávali v obýváku, rodina a přátelé v kuchyni. Pokud ano, pak se možná snažil vystupovat jako přítel – anebo se mi snažil ukázat, že mu nemůžu zabránit vejít do srdce svého domu. Šlo o příliš jemné nuance, než abych si tím mohla být jistá, proto jsem to nechala být úplně. Úporná snaha odhalit smysl slov nebo konání fae by mohla jednoho dostat do blázince.

„Paní Hauptmanová,“ řekl poté, co jsem se posadila naproti němu. „Pokud to chápu dobře, máte jeden z artefaktů mého otce. Přišel jsem si pro hůl.“

2.

„Nemám vaši hůl,“ řekla jsem Beauclaireovi.

Měl to vědět. Pověděla jsem o tom Zeeovi a ten, podle svého syna, o tom řekl jiným fae, abychom se právě této scéně vyhnuli.

Pokud to nevěděl, bylo tomu tak jen proto, že nepřišel z nedaleké faeské rezervace Walla Walla? Anebo že mu Zee nevěřil?

„Kde tedy je?“ Jeho hlas byl hladký jako hedvábí a nebezpečný.

Pokud to nevěděl, nemínila jsem mu to říct. Nebude se mu to líbit a já nechtěla rozzuřit Šedého pána sedícího u stolu v mé kuchyni.

„Snažila jsem se ji fae vrátit,“ řekla jsem a hrála o čas. „Dala jsem ji strýčku Mikeovi, ale zase se vrátila.“

„Je velmi stará,“ řekl Beauclaire napůl omluvně. „Fae ji nemají, aspoň nikdo v místní rezervaci. Víte, kde je teď?“

Předpokládal, že jsem ji zase dala fae. Nebýt jeho omluvného tónu, asi bych mu s radostí… no, ne, nelhala bych. Opravdu jsem nevěděla, kde hůl je, jenom kdo ji má.

„Ne přesně,“ odvětila jsem vyhýbavě. Zee říkal, že se fae nebude líbit, až zjistí, kde hůl skončila.

„Tak co tedy ‚přesně‘ víte? Komu jste ji dala?“

Shora se ozvala rána a oba jsme vyskočili. Beauclaire se soustředil a já cítila, jak mě z jeho magie zamrazilo.

„Okamžik,“ řekla jsem. „Půjdu se podívat.“ Ještě než jsem dokončila první slovo, vyskočila jsem ze židle a zamířila ke schodům. Ať už zvuk způsobil kdokoli, patrně to byl někdo, na kom mi záleželo, a já nechtěla, aby ho Šedý pán vymazal ze světa.

Zahnula jsem za roh a zjistila, že na mě ze čtvrtého schodu zírá Médea. „Je to v pořádku,“ řekla jsem Beauclaireovi. Vzala jsem kočku do náruče a ta ihned ochabla a začala příst, přesně jak měla ve zvyku.

„Co to bylo?“ zeptal se.

„Vím, že to bylo klišé jako ze špatného hororu,“ řekla jsem, když jsem zamířila zpátky do kuchyně. „Ale opravdu to byla jen kočka. Myslela jsem, že jste ji uspal stejně jako ostatní.“

Beauclaire se na kočku zamračil a magie ve vzduchu se pomalu rozplynula. Posadila jsem se a kočka se nechala dál hladit.

„Kočky jsou složité,“ vysvětlil. „Podobně jako vy dokáží magii setřást. Nepočítal jsem s tím, že nějakou najdu v domě plném vlkodlaků, a spontánní, delikátní magie není moje specialita.“ Pohlédl na mě a do hlasu se mu vloudila hrozba, když řekl: „Hurikány, tsunami, zaplavená města – to je jednodušší.“

„Nic si z toho nedělejte,“ pravila jsem smířlivě. Svraštil obočí a já netečně pokračovala: „Ani nikdo jiný nikdy neslyšel o kočce, která by žila s vlkodlaky.“

Médea – patrně proto, že ze zkušenosti věděla, že nebezpeční muži s výhrůžným hlasem jsou nejvíce ochotní všeho nechat a pochovat ji – se rozhodla, že to zkusí na Beauclairea. Opustila můj klín, vylezla si na stůl a začala se velice pomalu plížit směrem k němu.

„Mluvili jsme o holi?“ řekl a zvedl obočí. Nevěděla jsem, že jestli na mě nebo na kočku – sledovat Médeu při jejím pomalém, kočičím plížení bylo poněkud znepokojující.

„Dubový muž s ní zabil upíra,“ řekla jsem. Byl to buďto začátek příběhu, nebo snahy odvést pozornost, to jsem ještě nevěděla.

Zvedla jsem ruku a sevřela v ní Adamovu psí známku, která mi spolu se snubním prstýnkem a jehňátkem visela na krku. Jestli jsem měla Beauclaireovi zabránit v tom, aby ve vzteku zabil mě i moji příliš zranitelnou rodinu, musel pochopit – z mého úhlu pohledu – co se s holí stalo.

Médea se dostala na opačnou stranu stolu a přikrčila se před Beauclairem. Soustředila se na něj a zakňourala. Nikdy jsem neslyšela žádnou jinou kočku vydat podobný zvuk.

„Dubový muž mi pak řekl,“ zvýšila jsem hlas, aby mě bylo přes Médeino kvílení slyšet, „že Lugh nikdy nevyrobil nic, co by se nedalo použít jako zbraň.“ Zamračila jsem se. „Ne, tak to neřekl. Řekl něco jako ‚nikdy nestvořil nic, co by se nedalo v případě potřeby použít jako oštěp‘.“

Médeino kňourání zesílilo ve vřískot, načež se proměnila v halloweenskou kočku; naježila chlupy po celém těle, a kdyby měla ocas, vsadila bych se, že by jí stál v pozoru.

Médea se každý den potýkala s vlkodlaky, takže byla vůči strachu víceméně imunní. Měla ráda dokonce i upíry. A problém jí nedělali Zee ani Tad.

Beauclaire se sklonil, až se ocitl tváří v tvář s Médeou. Na okamžik odložil maskovací kouzlo a já zahlédla něco krásného a smrtícího, tvora se zelenýma očima a dlouhým jazykem, načež na kočku zasyčel. Prakticky slétla ze stolu, zmizela za rohem a vystřelila nahoru po schodech.

Mimoděk jsem ohrnula ret. „Nepřehnal jste to trochu?“ řekla jsem mu.

Uvolnil se. „Takže hůl má dubový muž?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Zase se ke mně vrátila. Ale minulé léto… vydrovci…“

„Slyšel jsem, že jste zabila poslední vydrovce.“ Pokrčil rameny. „Vždycky byli krvelační a hloupí. Není to žádná ztráta…“ Odmlčel se, zamyšleně na mě pohlédl a řekl: „Vy jste je zabila tou holí?“

„Nic jiného jsem neměla po ruce.“ Snažila jsem se, aby to neznělo defenzivně. „A zabila jsem s ní jenom jednoho.“ Ostatních se zbavil Adam, to jsem mu ale nemínila říct. „Po jeho smrti se hůl začala chovat divně.“ Hladově.

„Divně,“ zopakoval zamyšleně. Potom zavrtěl hlavou. „Ne. Jenom velké zbraně jsou při svém vzniku smočeny v krvi, obyčejně v krvi někoho mocného, někoho, jehož vlastnosti je udělají nebezpečnějšími. Hůl byla vyrobena hodně dávno.“

Napadlo mě, jestli bych se měla zmínit o tom, že si strýček Mike myslel, že jsem „smočila“ hůl já. Možná bych mu měla říct, že vydrovec nebyl to jediné, co hůl ten den zabila. Možná bych mu měla říct, že vydrovce zabila víceméně sama od sebe.

Než jsem ale dostala šanci promluvit, Beauclaire pokračoval: „Čepel, kterou znáte jako Excalibur, se zrodila, když zabila mého otce.“ Odmlčel se a vycenil zuby v něčem, co rozhodně nebyl úsměv. „Jestli to chápu dobře, jejího tvůrce dobře znáte.“

Na okamžik jsem přestala myslet na hůl.

U skákajícího Jehovy. U svaté noci.

Siebold Adelbertsmiter kdysi dávno koval zbraně. Když jsem se s ním setkala, vlastnil autodílnu a opravoval volkswageny. Najal si mě a pak mi dílnu prodal, když Šedí páni rozhodli, že nadešel čas, aby přiznal, že je fae – desítky let potom, co fae vystoupili na veřejnost. Já ho znala jako nevrlého starého protivu se srdcem ze zlata, kdysi ale býval někdo úplně jiný: Temný kovář z Drontheimu. V pohádkách, které se o něm zmiňovaly, nepatřil k těm dobrým.

Jedné mojí části, té, která se Beauclairea stále jaksepatří bála, dělalo starosti, že se jeho zášť k Zeemu obrátí proti mně. Jinou část vyděsilo to, že můj přítel Zee zabil Lugha, hrdinu stovek, ne-li tisíců příběhů. Ta největší část ale žasla nad tím, že Zee, můj nabručený učitel Zee, vykoval Excalibur.

Po chvíli jsem začala informaci zpracovávat praktičtěji. Vysvětlovalo to, proč Beauclaire nevěděl, co jsem udělala s holí.

Pokud Zee zabil Lugha, Lughův syn se určitě nepřátelil s nikým, kdo s ním byl spolčen. Nikdo nedokázal nenávidět tak jako fae.

„Nemluvíme tu ale o jedné z velkých zbraní,“ řekl Beauclaire, a jakmile odstoupil od zdroje starého vzteku, zklidnil se. „Takže na příbězích o tom, že byl holí zabit upír nebo vydrovec, nezáleží. Jedná se o zanedbatelný artefakt, třebaže ho vyrobil Lugh, a nedá se použít na důležité věci.“

„Pokud se ovšem nerozhodnu chovat ovce,“ opáčila jsem, protože mě k mému překvapení podráždilo, jak neuctivě o holi mluví. Byla stará a krásná – a byla mi věrná jako ovčácký pes. Pokud byla pošpiněna, mohla jsem za to já, protože jsem se s ní rozhodla zabíjet netvory. „Potom by všechny moje ovce vrhaly dvojčata. Pro vás nebo pro ostatní fae to možná nic neznamená, ale ovčákovi by to změnilo život.“

Zadíval se na mě tak, jak to občas dělávala matka. On ale nebyl můj rodič a byl v mém domě, proto jsem sebou netrhla. Přimhouřila jsem oči a dokončila myšlenku. „Kdybych byla ovčák, považovala bych její magii za velmi mocnou.“

„Tu hůl vyrobil můj otec,“ řekl Beauclaire, který byl rovněž ap Lugh, Lughův syn. „Je pro mě cenná, nenechte se mýlit. Ale není mocná; a její magie by navíc většinu smrtelníků ani fae nezajímala. Z toho důvodu u vás byla déle, než měla.“

„Tak moment,“ řekla jsem a zvedla prst. „Byla se mnou proto, že kdykoli jsem se ji pokusila vrátit nebo si ji nějaký fae vzal, zase se tu objevila.“

Beauclaire se předklonil a řekl: „Tak proč ji nemáte u sebe teď?“

„Ptá se Šedý pán, nebo ap Lugh?“ zajímala jsem se.

Opřel se. „Záleží na tom?“

Neodpověděla jsem.

„Šedý pán je příliš zaměstnaný, než aby se honil za holí, díky níž ovce vrhají dvojčata. Bez ohledu na to, o jak starý nebo vzácný artefakt se jedná,“ řekl Beauclaire po chvíli. Usmál se, jeho oči se ale nezahřály. „Přesto, kdybych věděl, kde je, přišel bych si pro ni už dřív.“

To asi mluvilo za vše, že?

„Šedý pán by dostal krátkou odpověď,“ řekla jsem mu. „I když by mu nepomohla.“

Znovu zvedl obočí s rychlostí Leonarda Nimoye.

„A ani mně,“ pokračovala jsem. „Protože Šedý pán rozhodně nebude mít radost.“ Lughův syn možná pochopí, proč jsem to udělala, pochopí, že moje potřeba napravit, co jsem pokazila, pro mě byla důležitější než to, jakou moc hůl získala. Šedého pána by zajímala jen ta moc.

Nic neřekl a já se zhluboka nadechla.

„Hůl zabila jednoho vydrovce,“ řekla jsem. „Kdybych ale řekla, že jsem to byla já, kdo ho zabil, lhala bych. Použila jsem ji v obraně, když na mě vydrovec zaútočil mečem. Magický bronzový meč se ale o hůl přerazil, i když je to jen nedůležitý artefakt.“ Můj kousavý tón u něj skoro vyvolal úsměv, z obličeje mu ale zmizel všechen výraz, když jsem pokračovala. „A potom se stříbrný konec hole proměnil v ostrou čepel, ve hrot oštěpu, a vydrovce zabil.“ Pro případ, že by nepochopil, jsem dodala: „Sám od sebe. Bez zásahu hole bych nepřežila.“

Beauclaire přemýšlel a dlouhými prsty levé ruky črtal na stůl imaginární obrazce. Dělalo mi starosti, aby to nebyla magie, ale slíbil, že mi neublíží, a navíc bych vycítila, kdyby čaroval.

Nakonec promluvil: „Artefakty mého otce získají s věkem do jisté míry vlastní rozum. Tak podstatně se ale zase nemění. Hůl byla věcí života, ne smrti.“

„Možná je hůl první, nebo dokonce jediná. Nelžu vám.“ Hlas jsem měla napjatý. Možná bych mu to neměla vykládat. Ale děsil mě, tento Šedý pán, který se vydával za právníka a působil tak chladně a klidně. Nedělala jsem si žádné iluze o váženosti, kterou mu dodával předražený oblek – fae uměli mistrně skrýt svoji dravčí stránku za maskou moderních cetek. Potřebovala jsem, aby pochopil, proč jsem hůl darovala, jinak existovala dost reálná šance, že mě zabije.

„Možná ne,“ připustil po dlouhé odmlce. „Existují ale různé druhy lží.“

„Před smrtí vydrovce jsme bojovali s říční ďáblicí, prvotní stvůrou, která přišla zničit svět. Většinu práce odvedli ostatní. Byl to tvrdý boj a málem jsme prohráli. Ti, kdo s ní bojovali, všichni až na mě zemřeli.“ Pro některé tvory byla smrt méně trvalá než pro ostatní, přesto to neznamenalo, že nezemřeli. „Přišla jsem o poslední zbraň. Byla jsem zoufalá, všichni byli mrtví nebo umírali. Hůl se mi objevila v ruce a já s ní říční ďáblici zabila.“

Beauclaire mlčel, jeho pohled byl ale tak upřený, že jsem cítila elektrické mravenčení na kůži. „Myslíte si, že jste ji smočila v krvi ‚říční ďáblice‘.“ Poslední dvě slova zavrčel.

„‚Říční ďáblice‘ jí začali říkat jiní, mně to za vinu nedávejte,“ bránila jsem se. „Ale ano. Protože po tom, co zemřela, se hůl změnila. Zabila vydrovce a… začala vnímat.“

Beauclaire mě sledoval a připomněl mi Médeu dřepící před myší dírou. Čekal.

„Zlomila jsem ji,“ přiznala jsem přímo. „A nevěděla jsem, co s ní mám dělat.“

„A tak jste ji dala Sieboldu Adelbertsmiterovi,“ řekl Beauclaire chladně, v očích měl hladový pohled a byl připravený roztrhat někoho na kusy.

„Odmítla u něj zůstat, už když se u mě poprvé objevila,“ řekla jsem. „S ním by nešla, takže jsem to ani nezkoušela.“

„Strýčku Mikeovi?“ To by mu očividně vadilo míň.

„Ne. Ani Strýčku Mikeovi. Říkala jsem vám, s ním by nezůstala. Co víte o zákonech pohostinnosti původních obyvatel?“

Chvíli na mě hleděl. „Proč mi je nevysvětlíte?“

A tak jsem mu pověděla, že jsem dala Lughovu hůl Kojotovi.

Lughův syn na mě nevěřícně civěl. „Vy jste ji dala Kojotovi? Protože byl vaším hostem a líbila se mu?“

„Správně,“ potvrdila jsem.

Zavrtěl hlavou a zamumlal něco v jazyce, který se dost podobal velštině, ale nebyla to velština, protože z té jsem znala několik slov. Na Britských ostrovech se ale hovoří i jinými jazyky než jen velštinou, irštinou, skotštinou a angličtinou – manštinou, cornwallštinou a řadou dalších vymřelých variant. Netušila jsem, jakým jazykem Beauclaire mluvil.

Když skončil, pohlédl na mě a zeptal se: „Můžete ji získat zpátky?“

„Můžu to zkusit.“ Ponuře jsem se usmála. „Mám lepší šanci dostat ji zpátky než vy.“

Vstal. „Přísahal jsem, že odsud neodejdu s prázdnýma rukama, a já nikdy neporuším přísahu. Proto si vezmu vaše slovo, že hůl do týdne získáte zpátky a vrátíte mi ji.“

„Ráda bych souhlasila,“ řekla jsem, „ale nemůžu. Kojot je mimo moji kontrolu. Podívám se po něm, a až ho najdu, požádám ho o ni. To vám odpřisáhnu.“

„Do týdne.“ Pohlédl mi do očí a z toho, co jsem spatřila v těch jeho, mě zamrazilo do morku kostí, protože jsem si vzpomněla na jeho slova o tsunami a zaplavených městech. „Pokud ne, znovu si promluvíme, a to mnohem méně přátelsky.“

Opustil kuchyň stejně, jako do ní vešel; já to vzala zkratkou kolem schodů a sledovala jsem, jak odchází. Vchodové dveře se za ním s tichým cvaknutím zavřely.

Nastartovalo auto. Motor jsem nepoznala, předl ale hluboce a hrdelně, takže muselo jít o něco drahého. Na něčem podobném jsem často nepracovala. Nevytúroval ho, prostě poklidně sjel z naší příjezdové cesty na silnici.

Zvuk Beauclaireova auta stále splýval se vzdálenými nočními zvuky, když jsem ucítila šimrání, jako by mi někdo přejel po kůži sítí proti hmyzu. Po půlvteřině se pod schody vedle mě objevil Adam, nahý a rozzuřený. Pohlédl na mě. Byl to krátký pohled, jeho intenzita mi ale prozradila, že vidí, že nejsem zraněná ani zvlášť vylekaná. Potom vyrazil ven ze dveří.

Vytáhla jsem zbraň zpod utěrek a právě jsem kontrolovala, jestli je stále zajištěná, když se Adam vrátil.

„Fae,“ řekl klidněji, než se tvářil. „Jeho pach jsem nikdy dřív necítil. Kdo to byl a co od tebe chtěl?“

„Šedý pán,“ řekla jsem, protože potřeboval vědět, že to byl někdo mocný, kdo ho očaroval a úspěšně vnikl do našeho domu. „Beauclaire – však víš, ten, který vyhlásil ústup fae do rezervací. Přišel si pro hůl. Viděl jsi Médeu? Vyděsil ji k smrti.“

Adam se zamračil. „Myslel jsem, že Zee o holi ví. A tu kočku nic nevyleká.“

„Očividně jí nevadí kojoti, upíři, čarodějové, vlkodlaci ani žádný z fae, který se tu zatím objevil, ale Šedí páni jsou něco úplně jiného.“ Vydala jsem se nahoru po schodech. Chtěla jsem se ještě pár hodin prospat, než půjdu do práce. Zítra dorazí Christy. Vypadalo to na dlouhý den a já mu chtěla čelit aspoň trochu vyspaná. Napřed jsem ale musela najít kočku a ujistit se, že je v pořádku.

„Mercy,“ řekl Adam trpělivě a následoval mě. „Proč Beauclaire nevěděl, že jsi dala hůl Kojotovi?“

„Pokud jsem to pochopila dobře,“ odpověděla jsem, „Zee to nerozhlásil a s Beauclairem spolu nemluví, Zee totiž zabil Beauclaireova otce, Lugha, aby smočil Excalibur v krvi.“

Adamovy pravidelné kroky se zastavily. Když znovu vykročil, řekl: „Fae jsou samé překvapení.“

Položil mi ruku na bedra, pak ji spustil níž, využil toho, že byl o dva schody pode mnou, a štípl mě. „Takže,“ zabručel, „co Lughův syn řekl, když jsi přiznala, že jsi dala hůl Kojotovi?“

„Mám týden na to, abych ji získala zpátky.“

Adam mi sevřel bok a zastavil mě na vrcholu schodiště.

„Jinak?“ Jeho vrčení mi sjelo po kůži a zahřálo mě uvnitř.

„Jinak si znovu promluvíme,“ řekla jsem a snažila se, aby to znělo méně výhrůžně, než když to řekl Beauclaire. Nechtěla jsem, aby se můj manžel vydal na lov Šedých pánů, protože jeden vyhrožoval jeho rodině. „To se nestane. Najdu způsob, jak kontaktovat Kojota. Ráno zavolám Hankovi.“ Hank byl kožoměnec jako já, jeho druhou podobou ale byl jestřáb. Žil hodinu a půl cesty od Tri-Cities, a kdykoli jsem potřebovala vědět něco o kožoměncích, obrátila jsem se na něj. „A jestli mi nepomůže on, určitě bude vědět, jak se spojit s Gordonem Hledačem. Gordon mi už poradí.“ Gordon Hledač byl Hromopták, podobně jako Kojot byl Kojot. Rád se vydával za starého indiána se zálibou v tom nejkřiklavějším kovbojském oděvu, jaký jsem kdy viděla.

Adam se mi opřel čelem o rameno. „Takže nejde o nic, s čím by sis neporadila.“

„Starost mi dělá Christy,“ řekla jsem a byla to skoro pravda.

Neradostně se zasmál a přitáhl si mě blíž. „Mně taky.“ Zašeptal: „Nevěř všemu, co řekne, dobře? Neodejdi, aniž by sis se mnou promluvila.“

Obrátila jsem se k němu a prudce řekla: „Nikdy neodejdu. Ani kdybychom si napřed promluvili. Teď už mi neutečeš, chlapče.“

Vrhl se mi na ústa, a když zajistil, že žádný z nás nějaký čas neusne, řekl: „Pamatuj si to. Než bude po všem, oba budeme pravděpodobně na té myšlence viset.“

Sladkými slovy a lehkýma, klidnýma rukama jsem přiměla šroub ke spolupráci.

To ráno jsem udělala všechno, co jsem mohla, abych se s Kojotem spojila, tedy až na to, že bych začala prostě nazdařbůh ječet jeho jméno – což bych udělala, kdybych si myslela, že to pomůže. Teď už nezbývalo než čekat, až zazvoní telefon. Ne že by fae byl mojí jedinou starostí, vlastně ani nebyl tou největší. Adam právě teď vyzvedával Christy na letišti.

Práce mechanika vyžadovala plnou pozornost a moje starosti s fae a s Adamovou bývalou ženou tak ustoupily do pozadí před problémem, se kterým jsem mohla něco udělat.

Na broukovi celá desetiletí pracovali amatéři a šroub, který se tak zdráhavě otáčel, byl obětí dlouhých let týrání. Nezůstaly mu už skoro žádné hrany, takže dostat ho ven z brouka z ’59 byla docela fuška. Zatím jsem ale nemusela sáhnout po vytahováku, takže jsem začala vidět své šance na úspěch optimističtěji.

Někdo si zdráhavě odkašlal a k smrti mě tak vyděsil – i když se mi podařilo nevyskočit. Stál přímo za mnou – cizí muž a vlkodlak, jak mi následně prozradil čich. Naštěstí se držel zpátky, čekal v otevřených dveřích od garáže.

Tad byl v kanceláři o šest metrů dál – a navíc byl cizinec patrně jen zákazník, který zašel do otevřené garáže namísto do kanceláře. Stávalo se to neustále. Byla jsem naprosto v bezpečí. Rozum ale nezabránil tomu, aby mi poskočilo srdce a ovládla mě hrůza nad tím, že mě v garáži zaskočil cizí muž.

Před časem mě přepadli. Pokaždé, když jsem si začínala myslet, že jsem se přes to přenesla, nějaká hloupost mi všechno zase připomněla.

Prkenně jsem na něj kývla, pak jsem se viditelně soustředila na práci, a sice bez ohledu na to, kam se upírala moje zděšená pozornost. Dál jsem šroubu domlouvala a překvapeně jsem zjistila, že mi konejšivý hlas pomáhá, i když patřil mně. Snažila jsem se získat zpět kontrolu, než šroub vytáhnu. Řekla jsem si, že s každým otočením se musím o trošku uklidnit. K mé úlevě to zabralo – po šesti otáčkách klíčem jsem se už netřásla, nebyla jsem na pokraji slz ani jsem se nechystala pozvracet naprostého cizince (nestávalo se to často, ale pokaždé jsem cítila obrovskou hanbu).

Odložila jsem klíč a s úsměvem se k němu otočila. Zůstal na místě – ve zdvořilé, bezpečné vzdálenosti – a ani na mě přímo nehleděl; byl vlkodlak, věděl, že jsem zpanikařila, dovolil ale, abych si zachovala tvář. Dala jsem mu body za dvornost.

Nebyl ani vysoký, ani malý, vypadal ale jako stažený do sebe. Paže držel těsně u těla, hrbil se a klopil hlavu. Kudrnaté vlasy měl stažené v krátkém culíku. Vypadal, jako by potřeboval nakrmit a poplácat po hlavě.

„Hledám místo, kde bych mohl zůstat,“ řekl. Přes rameno mu visel batoh, který vypadal stejně starý jako brouk, na němž jsem pracovala. Možná byl.

Před několika lety mě v garáži oslovil jiný vlkodlak a taky hledal místo, kde by mohl zůstat. Byl mrtvý.

Kývla jsem, abych dala novému vlkovi na vědomí, že jsem ho slyšela a že jeho skoro žádost neodmítám. Kvůli záchvatu paniky a návalu vzpomínek jsem ale nebyla schopná slova.

„Volal jsem místnímu alfovi domů.“ Dal mi šanci ozvat se a nyní působil trochu vystresovaně z toho, že musel ticho přerušit sám. „Děvče, které to zvedlo, mě poslalo sem, když jsem řekl, že nemám prostředky na to dopravit se tak daleko. Dovezl mě městský autobus.“ Ohlédl se přes rameno, jako by byl nejraději někde úplně jinde. Uvědomila jsem si, že má možná i jiný důvod pro to nehledět mi do očí než jen můj skoro záchvat paniky. „Toulám se, víte? Nerad zůstávám někde dlouho. Ve smečce stojím úplně na konci, takže nepůsobím potíže.“

Měl přízvuk pacifického Severozápadu, něco na rytmu jeho slov ale vyvolávalo dojem, že angličtina není jeho rodný jazyk, i když nemá problém v něm komunikovat. Slova „na konci“ a jeho odvrácený pohled mi prozradily, že je submisivní vlk: ti obyčejně žijí déle než ostatní, protože se nepouští do bojů na život a na smrt. Submisivní vlci taky mohli cestovat, protože žádný alfa by submisivního vlka neodmítl – nebylo jich mnoho a obvykle pomáhali smečce lépe fungovat.

Honeyin druh Peter, kterého před několika měsíci zabili, byl náš jediný submisivní vlk potom, co odešel Able Tankersley. S Ablem jsem se sotva znala, když přijal práci v San Franciscu. Smečku neovlivnila jen Peterova násilná smrt, nýbrž i jeho nepřítomnost. Nový submisivní vlk by byl vítaný.

„Poslal vás za námi Bran?“ zeptala jsem se.

„Vůbec ne,“ popřel důrazně. „Když jsem ale řekl, že se vydám tímto směrem, dal mi seznam telefonních čísel. Nikdo z nás nevěděl, že skončím právě tady.“ Znovu vyhlédl z garážových dveří na první rozpuky jara. „Myslím si ale, že nezůstanu dlouho. Nevykládejte si to špatně, prostě se nerad zdržuju na místech, kde je horko, a na autobusovém nádraží jsem slyšel, že v létě je tu pekelné vedro.“

„To je v pořádku. Potřebujete místo na přespání?“

Nejistě se rozhlédl po garáži a já se zasmála. „Nevím, kolik toho víte. Jsem Mercy Hauptmanová a můj manžel je místní alfa. Doma máme ložnice navíc – když je potřeba, jsou k dispozici členům smečky.“ Další návštěvník by možná rozptýlil Christyin vliv.

„Já jsem Zack Drummond, paní Hauptmanová. Dneska večer bych byl za pokoj vděčný, pak si ale raději najdu něco vlastního.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nocí zlomená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.