Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Patricia Briggs v nakladatelství

FANTOM Print

Riallina hra

cyklus Mercedes Thompson

Měsíční píseň

Krevní pouto

Železný polibek

Zkřížené hnáty

Stříbrná relikvie

Říční znamení

Spálená mrazem

Nocí zlomená

Mihotavé stíny

Ohnivý dotyk

Dlouhé ticho

Bouří prokletá

Smoke Bitten *

cyklus Alfa a Omega

Štvanice

Loviště

Dvojí spravedlnost

Smrtící žár

Jasným plamenem

* Připravujeme, české názvy se mohou ještě změnit

Copyright © 2010 by Hurog, Inc.

Translation © Kateřina Niklová

Cover © Daniel Dos Santos

Map by Michael Enzweiler

ISBN 978-80-7594-348-4 ePub

ISBN 978-80-7594-349-1 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Poděkování

S touto knihou mi pomohla spousta lidí. Děkuji Michaelovi a Susanně Bochovým, přátelům z Německa, kteří opravují moji němčinu a vybavili Zeeho magií. Děkuji dvěma ženám z Kennewické všeobecné nemocnice, které mi pomohly najít bezpečné místo pro Samuela. Omlouvám se za to, že jsem ztratila útržek papíru, na který jsem si zapsala vaše jména. Když se se mnou spojíte, uvedu je v následující knize. Děkuji Sylvii Cornishové a ženám z knižního klubu, které odpověděly na mé otázky ohledně zatykačů. Děkuji také seržantce Kim Lattinové z kennewického policejního oddělení, která mi zodpověděla spoustu naléhavých dotazů. Dík patří i mému úžasnému manželovi, který mi pomohl naplánovat mnohé bojové scény (v této knize i v těch ostatních). Tomu Lentzovi, majiteli pistole kel-tec, který mi spolu s Kaye a Kylem Robersonovým výtečně radil se zbraněmi. A velmi vděčná autorka také opět děkuje talentovaným lidem, kteří si dílo přečetli, zkritizovali ho, připojili k němu poznámky a celou dobu se s ní hádali. Jsou to Mike Briggs, Colin Briggs, Michael Enzweiler, Debbie Lentzová, Ann Petersová, Kaye a Kyle Robersonovi, Sara a Bob Schwagerovi a Anne Sowardsová.

A jako vždy platí, že všechny chyby v knize má na svědomí autorka.

Ztrápeným editorům, kteří nikdy neztrácejí hlavu, manželům, kteří krmí koně, dětem, které se samy vozí, kamkoli je potřeba, a vaří si vlastní jídlo, veterinářům, kteří odpovídají na zpanikařené volání v jakoukoli hodinu, a všem, kteří věnují svůj čas, talent a energii pomoci ostatním a jsou vždy tam, kde je jich potřeba. Děkuji.

1.

Startér se za hlasitých protestů snažil uvést do chodu těžký motor starého buicka. Soucítila jsem s ním, protože jsem dobře věděla, jaké to je bojovat s někým mimo vlastní váhovou kategorii. Jsem kojotí kožoměnec a snažím se přežít ve světě vlkodlaků a upírů – přesila je pro ně slabé slovo.

„Ještě jednou,“ řekla jsem Gabrielovi, sedmnáctiletému manažerovi mé kanceláře, sedícímu na sedadle řidiče buicka své matky. Popotáhla jsem a utřela si nos do ramene overalu. Rýma už patří k práci v zimě.

Miluji být automechanik, i když to znamená mít rýmu, umaštěné ruce a podobné věci.

Je to život plný frustrace a zhmožděných kloubů, v němž krátké okamžiky triumfu nahrazují veškeré útrapy. Práce pro mě představuje únik z chaosu, který v poslední době ovládl mé soukromí: nikdo patrně neumře, když nezvládnu opravit auto.

Dokonce ani když je matčino. Gabrielovi skončila ten den škola dřív, proto se rozhodl využít volný čas a opravit matce auto. Předtím šlapalo špatně, teď už vůbec, proto nakonec požádal kamaráda, aby ho odtáhl do dílny a já se tak mohla podívat, jestli s tím nedokážu něco udělat.

Buick vyloudil další nezdravé zvuky. Narovnala jsem se a couvla od otevřené kapoty. Motor uvádí do chodu palivo, jiskra a vzduch – pokud ovšem není v háji samotný motor.

„Nestartuje, Mercy,“ řekl Gabriel, jako bych si toho nevšimla.

Sevřel volant elegantníma, ale upracovanýma rukama. Tvář měl umazanou od kolomazi a jedno oko zarudlé, protože si nenasadil ochranné brýle, než vlezl pod auto. Odměnou mu byl velký žmolek rzi a mazadla v oku.

Přestože velké ohřívače zaháněly největší chlad, oba jsme na sobě měli bundy. Neexistuje způsob, jak udržet dílnu vyhřátou, když celý den vytahujete a zase spouštíte vrata.

„Mercy, mamá musí být za hodinu v práci.“

„Dobrá zpráva je, že za to asi nemůžeš.“ Ustoupila jsem od auta a zadívala se do jeho rozčilených očí. „Ta špatná je, že za hodinu to nespravím. Ani nevím, jestli ještě vůbec pojede.“

Vyklouzl z auta, sehnul se pod kapotu a zadíval se na životem znavený motor, jako by mohl najít nějaký uvolněný drát, kterého jsem si nevšimla a který by zázračně uvedl vůz do chodu. Přenechala jsem ho ponurým myšlenkám a prošla chodbou do kanceláře.

Na špinavé, kdysi bílé desce za pultem visely na háčcích klíče od aut, na nichž jsem pracovala – a půltucet tajemných klíčků z dob, kdy mi ještě dílna nepatřila. Vzala jsem z háčku ty na klíčence s duhovým symbolem míru a vrátila se do garáže. Gabriel opět seděl za volantem matčina buicka a vypadal, jako by mu bylo zle. Otevřeným oknem jsem mu klíče podala.

„Vezmi si brouka,“ řekla jsem. „Pověz mámě, že mu nefungují blinkry, takže bude muset dávat znamení rukou. A ať moc netahá za volant, jinak jí zůstane v rukou.“

Tvářil se neústupně.

„Podívej,“ řekla jsem, než mohl odmítnout, „nic mě to nebude stát. Všechna děcka se do něho nevejdou…“ Ne že by se vešla do buicka; měl spoustu sourozenců, „…a topení taky zrovna nehřeje. Ale jede a já ho nepoužívám. Na buicka se podíváme po práci, budeme na něm dělat, dokud nepojede, a ty mi budeš dlužit hodiny.“

Byla jsem si docela jistá, že motor odešel na velké vrakoviště v nebi – a věděla jsem, že Sylvie, Gabrielova matka, si nemůže dovolit koupit nový motor o nic víc než lepší auto. Rozhodla jsem se proto, že požádám Zeeho, svého starého mentora, aby na něj použil magii. A to doslova – na Zeem bylo sotva něco obrazného. Byl totiž fae, gremlin, jehož přírodním živlem byl kov.

„Brouk je tvůj projekt, Mercy.“ Gabrielův protest vyzněl chabě.

Můj poslední projekt, karmann ghia, se prodal. Za podíl na zisku, o který jsem se dělila s jedinečným lakýrníkem a čalouníkem, jsem si pořídila brouka ze sedmdesátého prvního a VW bus z šedesátého pátého. Bus vypadal krásně, ale nejel; brouk měl přesně opačný problém.

„Podívám se napřed na bus. Vezmi si ty klíče.“

Jeho výraz byl starší, než by měl být. „Jen když dovolíš, aby sem holky o sobotách zaskočily a uklízely tu, dokud ti brouka nevrátíme.“

Nejsem hloupá. Jeho mladší sestry se uměly chopit práce – byla to pro mě výhra.

„Platí,“ řekla jsem, než mohl vzít nabídku zpátky, a strčila mu klíče do ruky. „Odvez auto Sylvii, ať nepřijde pozdě.“

„Pak se vrátím.“

„Je už pozdě. Půjdu domů. Přijď zítra ve stejnou dobu.“

Druhý den byla sobota. O víkendech jsem měla oficiálně zavřeno, ale nedávné roztržky s upíry se promítly do mých financí. Proto jsem plánovala mít otevřeno déle a pracovat i o víkendech, abych si vydělala něco navíc.

Boj se zlem nevynáší: přímo naopak. Doufala jsem, že jsem s upíry skončila – poslední incident mě málem stál život a jednou mi muselo dojít štěstí; žena, jejímž jediným talentem je schopnost měnit se v kojota, nemá v první lize co dělat.

Poslala jsem Gabriela domů a pustila se do zavírání. Stáhla jsem dolů dveře, snížila teplotu na topení a zhasla. Peníze z pokladny jsem schovala do sejfu a vytáhla z něj kabelku. Zrovna jsem se natahovala po posledním vypínači, když mi zazvonil mobil.

„Mercy?“ Byl to Tad, Zeeho syn, který získal stipendium na prestižní univerzitě na východě. Fae byli považováni za menšinu a oficiální status faeského míšence spolu s dobrými známkami ho dostal na školu – tvrdá práce ho tam udržela.

„Ahoj, Tade. Co se děje?“

„Včera v noci se mi na mobilu objevila divná zpráva. Dal ti Phin něco?“

„Phin?“

„Phineas Brewster, za kterým jsem tě poslal, když policie obvinila tátu z vraždy a ty jsi potřebovala informace o fae, abys zjistila, kdo skutečně vraždil.“

Chvíli trvalo, než mi došlo, o kom mluví. „Ten chlápek z knihkupectví? Půjčil mi knihu.“ Už nějaký čas jsem mu ji chtěla vrátit. Ale… no, jak často máte šanci přečíst si knihu o tajemných fae, napsanou samotnými fae? Byla psaná ručně a písmo se obtížně luštilo, proto mi to trvalo – a Phin neřekl, abych mu ji vrátila co nejdříve, když mi ji půjčoval. „Pověz mu, že se omlouvám a že mu ji vrátím dneska večer. Později mám rande, ale ještě předtím mu ji zavezu.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. „Vlastně jsem tak úplně nepochopil, jestli ji chce zpátky, nebo ne. Řekl prostě: ‚Pověz Mercy, aby se postarala o tu věc, kterou jsem jí dal.‘ A teď se mu nemůžu dovolat; má vypnutý telefon. Proto volám tobě.“ Vydal frustrovaný zvuk. „Jde o to, Mercy, že on nikdy nevypíná mobil. Dbá na to, aby se s ním kdykoli mohla spojit babička.“

Babička? Možná byl Phin mladší, než jsem si myslela.

„Děláš si o něj starosti,“ řekla jsem.

Znechuceně zafuněl. „Já vím, já vím. Jsem paranoidní.“

„Žádný problém,“ řekla jsem. „Stejně bych mu ji měla vrátit. Pokud nemá otevřeno dlouho do noci, v obchodě už nebude, než se tam dostanu. Nevíš, kde bydlí?“

Věděl. Zapsala jsem si adresu, uklidnila ho a on zavěsil. Když jsem zamykala a nastavovala poplašné zařízení, vzhlédla jsem ke skryté kameře. Adam se pravděpodobně nedíval – dokud se nespustil poplach, běžely kamery povětšinou samy od sebe a jen pořizovaly záznam. Přesto… než jsem vyrazila k autu, poslala jsem malinké čočce, která sledovala každý můj pohyb, vzdušný polibek a bezhlesně řekla: „Uvidíme se večer.“

Mému milenci taky dělalo starosti, že si kojot hraje s vlky. A protože byl alfa vlkodlak, někdy to se starostlivostí trochu přeháněl – a jako šéf bezpečnostní firmy plnící zakázky pro různé vládní agentury měl přístup ke spoustě hraček, která vyhovovala jeho ochranitelským instinktům. Když kamery nainstaloval, nazlobila jsem se, ale teď mě uklidňovaly. Kojot se přizpůsobí; jen tak přežije.

Phineas Brewster bydlel v druhém patře jednoho z nových činžáků v Západním Pasku. Nepřipadalo mi to jako místo, kde by žil sběratel starožitných knih – ale možná se prachu, plísně a vlhkosti nabažil v práci a doma je nepotřeboval.

Byla jsem v půli cesty k činžáku, když jsem si uvědomila, že jsem knihu nechala v autě. Zaváhala jsem, ale nakonec se rozhodla nechat ji tam, kde je, zabalenou v ručníku na zadním sedadle rabbita. Ručník měl knihu chránit – pro případ, že jsem z rukou nedostala všechnu kolomaz – zároveň ji ale dobře maskoval před rádoby zloději, kteří se tady v okolí asi stejně nepotulovali.

Vystoupala jsem nahoru po schodech a zaklepala na dveře označené 3B. Napočítala jsem do deseti a zazvonila. Nic. Zazvonila jsem ještě jednou, načež se otevřely dveře bytu 3A.

„Není tu,“ ozvalo se drsně.

Otočila jsem se a spatřila vyzáblého starce úhledně oblečeného do starých bot, nových džínů a westernové košile a vázanky. Chyběl mu už jen kovbojský klobouk. Něco – myslím, že boty – na něm páchlo po koni. A po fae.

„Není?“

Oficiálně vystoupili všichni fae na veřejnost už dávno. Ve skutečnosti si však Šedí páni pečlivě vybírali, koho lidem ukáží a kdo by je příliš vyděsil – anebo koho je výhodnější vydávat dál za člověka. Faeský původ tají například několik senátorů. Ústava fae nezakazuje stát se senátorem a Šedí páni chtěli, aby to tak i zůstalo.

Tento fae se snažil vystupovat jako člověk; neocenil by, kdybych podotkla, že člověk není. Proto jsem si nechala svůj objev pro sebe.

Ve starých očí mu jiskřilo, když zavrtěl hlavou. „Ne, nebyl doma celý den.“

„Nevíte, kde by mohl být?“

„Phin?“ Stařec se zasmál a odhalil zuby tak rovné a bílé, že vypadaly falešné. Možná byly. „No. Tráví spoustu času v tom svém obchůdku. Někdy tam zůstane i přes noc.“

„Byl tu včera v noci?“ zeptala jsem se.

Podíval se na mě a zakřenil se. „Ne. On ne. Možná koupil knihy z nějaké pozůstalosti a snaží se je v obchodě zkatalogizovat. Někdy to dělává.“ Phinův soused se podíval na nebe a odhadl čas. „Po otvírací době neotevře. Zavře se ve sklepě a nikoho neslyší. Bude lepší zajít do obchodu ráno.“

Pohlédla jsem na hodinky. Potřebovala jsem se vrátit domů a připravit se na rande s Adamem.

„Jestli pro něho něco máte,“ řekl stařec a oči měl průzračné jako nebe, „můžete to nechat u mě.“

Fae nelžou. Dříve jsem si myslela, že lhát nemohou, ale vypůjčená kniha mi objasnila, že je třeba vzít v úvahu různé věci. Soused neřekl, že Phin pracuje v obchodě. Řekl možná. A ani netvrdil, že neví, kde Phin je. Všechny moje instinkty mě varovaly a já se musela hodně snažit, abych působila netečně.

„Přišla jsem ho zkontrolovat,“ řekla jsem, což byla pravda. „Má vypnutý mobil a já si o něho dělala starosti.“ A pak jsem zariskovala. „Nezmínil se o žádných sousedech – jste tu nový?“

„Přistěhoval jsem se nedávno,“ řekl a změnil téma. „Možná nechal doma nabíječku. Zkusila jste telefon v obchodě?“

„Mám jen jedno číslo,“ řekla jsem. „Myslím, že na mobil.“

„Když mi prozradíte své jméno, povím mu, že jste se tu zastavila.“

Roztáhla jsem ústa do přátelského úsměvu. „Žádné starosti. Však já už ho někde zastihnu. Je dobře, že na něj sousedé dohlíží.“ Nepoděkovala jsem – poděkovat fae znamená přiznat, že jim něco dlužíte, a dlužit fae je velmi, velmi špatné. Proto jsem mu jen vesele zamávala zpod schodů.

Nepokusil se mě zastavit, ale pozoroval mě celou cestu až k autu. Zastavila jsem se, až když jsem mu zmizela i s vozem z dohledu, a zavolala Tadovi.

„Ahojky,“ ozval se jeho hlas. „Mluvíte s mým záznamníkem. Možná studuji; možná jsem někde venku a dobře se bavím. Zanechte mi svoje jméno a číslo a možná zavolám zpátky.“

„Ahoj,“ řekla jsem. „To jsem já, Mercy. Phin nebyl doma.“ Zaváhala jsem. V bezpečí auta mě napadlo, že moje reakce na jeho souseda mohla být přehnaná. Čím víc jsem toho o fae věděla, tím děsivější mi připadali. Pravděpodobně byl ale neškodný. Anebo fakt hrůzostrašný – ale nemělo to nic společného s Phinem.

A tak jsem řekla: „Potkala jsem Phinova souseda – je fae. Navrhl, abych zavolala do obchodu. Máš číslo? Zkusil jsi mu volat tam? Budu ho dál hledat.“

Zavěsila jsem a zařadila rychlost s úmyslem vydat se domů. Ale nějak jsem se ocitla na mezistátní a mířila do Richlandu namísto do Finley.

Phinův tajemný telefonát Tadovi a podezřívavost, kterou ve mně vzbudil Phinův soused, mě znervóznily. K Phinovu obchodu je to jen kousek, řekla jsem si. Neuškodí, když se tam zastavím. Tad trčel na opačné straně země a dělal si starosti.

Uptown je nejstarší nákupní centrum v Richlandu. Na rozdíl od novějších, honosnějších center vypadá, jako by někdo sebral pár tuctů obchodů rozličných stylů a velikostí, splácal je dohromady a obklopil parkovištěm.

Dají se tu najít podniky, které by ve větších nákupních centrech v Kennewicku nepřežily: restaurace, které nepatří k žádném řetězci, krámky se starožitnostmi (harampádím), několik secondhandů, hudebniny, cukrárna, kde prodávají jen koblihy, jeden nebo dva bary a několik obchodů pro lidi, řekněme, s vybraným vkusem.

Phinovo knihkupectví leželo na jižním konci centra a velké výkladní skříně byly vybaveny kouřovým sklem, které chránilo knihy před sluncem. Zlatý nápis na největším okně hlásal: BREWSTEROVO KNIHKUPECTVÍ, ANTIKVARIÁT A SBĚRATELSKÉ KOUSKY.

Za tmavými okny nesvítilo žádné světlo a dveře byly zamčené. Přitiskla jsem ucho na sklo a poslouchala.

I v lidské formě mám výtečný sluch, i když ne tak ostrý jako kojotí, ale dost dobrý na to, abych poznala, že se v obchodě nic nehýbe. Zaklepala jsem, ale nedostala žádnou odpověď.

Na okně vpravo ode dveří visela cedulka s otvírací dobou: od deseti do šesti, od úterka do soboty. V neděli a v pondělí jen po domluvě. Stálo tam i telefonní číslo, které jsem měla. Bylo už po šesté.

Naposledy jsem zaklepala na dveře a pohlédla na hodinky. Když na to šlápnu, budu mít deset minut, než se mi u dveří objeví vlk.

Auto mého spolubydlícího parkovalo na příjezdové cestě a vedle karavanu ze sedmdesátého osmého, ve kterém jsem žila, vypadalo jako doma. Velmi drahá auta dokáží stejně jako pravá umělecká díla přizpůsobit své okolí sobě. Už jen to, že tu jeho auto stálo, pozvedlo můj dům na vyšší úroveň – bez ohledu na to, jak vypadal.

Samuel měl stejný dar, nikdy nepůsobil nepatřičně, vždycky zapadl a přitom vzbuzoval dojem, že je zvláštní, důležitý. Lidé ho měli instinktivně rádi a důvěřovali mu. Hodilo se mu to dobře jako doktorovi, ale cítila jsem, že jako muži se mu to hodí ještě víc. Byl zvyklý prosadit si svou. Když nepomohl šarm, použil taktické myšlení, na které by mohl být pyšný i Rommel.

Proto se mnou taky bydlel.

Chvíli trvalo, než jsem přišla na to, proč se ke mně doopravdy nastěhoval: Samuel potřeboval smečku. Vlkodlakům se nevede o samotě dobře, obzvláště těm starým, a Samuel byl fakt starý. Starý a dominantní. V každé smečce až na tu otcovu by byl alfou. Jeho otcem byl Bran, marok, nejvýše postavený vlk ze všech.

Samuel byl doktor a to pro něj byla dostačující odpovědnost. Nechtěl být alfou; nechtěl zůstat v otcově smečce.

Stal se z něj vlk samotář a bydlel se mnou na území Smečky columbijského poříčí, i když k ní nepatřil. Nebyla jsem vlkodlak, ale ani bezmocný člověk. Vyrostla jsem ve smečce jeho otce a patřila jsem tak skoro do rodiny. Zatím se s Adamem, alfou místní smečky – a mým milencem – nepozabíjeli. Odvážila jsem se doufat, že tomu tak bude i nadále.

„Samueli?“ zavolala jsem, když jsem vtrhla dovnitř. „Samueli?“

Neodpověděl, ale cítila jsem ho. Výrazný vlkodlačí pach byl příliš silný, než aby byl pouhým pozůstatkem. Proběhla jsem úzkou chodbičkou k jeho pokoji a tiše zaklepala na zavřené dveře.

Nepodobalo se mu, že nevzal na vědomí můj příchod.

Dělala jsem si o Samuela takové starosti, až jsem byla paranoidní. Nebyl úplně v pořádku. Byl zlomený, ale fungoval, a hluboká deprese, která ho ovládala, se během uplynulých měsíců ani nelepšila, ani nehoršila. Jeho otec tušil, že něco je v nepořádku, a já si byla docela jistá, že Samuel žije se mnou a ne v otcově domě v Montaně, protože nechce, aby otec věděl, jak špatně na tom doopravdy je.

Samuel otevřel a vypadal jako obvykle, vysoký a štíhlý: atraktivní jako většina vlkodlaků bez ohledu na strukturu kostí. Dokonalé zdraví, věčné mládí a pevné svaly jsou vcelku prověřenou formulí pro pěkný vzhled.

„Zvonila jste?“ řekl v bezvýrazné imitaci Lurche, přičemž snížil hlas do nejhlubších basů, jaké jsem ho kdy slyšela použít. Předchozí večer jsme v televizi koukali na Addamsovu rodinu. Jestli žertoval, byl v pořádku. I když mi odmítal pohlédnout do očí, jako by se bál, co v těch jeho uvidím.

Na rameni mu seděla předoucí Médea. Moje malá manská kočka na mě potěšeně zírala přimhouřenýma očima a nechala se hladit. Rukou jí přejížděl po zádech a ona do něj zarývala drápy na zadních nohách a zvedala do vzduchu bezocasý zadek.

„Au,“ řekl a pokusil se ji sundat, ale zasekla mu drápy do obnošené flanelové košile a držela se ho pevněji než suchý zip – a určitě to i víc bolelo.

„Ehm,“ řekla jsem a snažila se nesmát. „S Adamem si dneska vyjdeme. Na večeři budeš sám. Nedostala jsem se do obchodu, takže výběr není právě nejlepší.“

Otočil se ke mně zády a naklonil se nad postel, aby kočka nespadla na zem, až se mu podaří sundat ji ze sebe.

„Dobře,“ řekl. „Au, kočko. Copak nevíš, že bych si z tebe mohl udělat jednohubku? Z tlamy by mi netrčel ani – au – tvůj ocas.“

Nechala jsem ho s kočkou o samotě a pospíšila si do svého pokoje. Ještě než jsem se dostala ke dveřím, zazvonil mi mobil.

„Mercy, je na cestě a mám novinky,“ ozvala se Adamova náctiletá dcera.

„Ahoj, Jesse. Kam dneska jdeme?“

Když jsem pomyslela na Adama, cítila jsem jeho nedočkavost a hladkou kůži volantu pod jeho rukama – Adam totiž nebyl jen můj milenec; byl můj druh.

U vlkodlaků to znamená pro každý pár něco trochu jiného. Spojovala nás nejen láska, nýbrž i magie. Zjistila jsem, že některé páry sotva poznají rozdíl… jiné se stanou téměř jednou osobou. Uch. S Adamem jsme naštěstí spadali někam doprostřed. Většinou.

Když jsme zpečetili své pouto, přetížili jsme magický obvod mezi námi. Od té doby byl nestabilní a invazivní, na několik hodin naskočil a zase na dlouhé dny zmizel. Bylo to znepokojující. Asi bych už si na pouto zvykla, kdyby bylo stálé, jak podle Adama mělo být. V současném stavu mě ale obvykle zaskočilo.

Cítila jsem, jak volant pod Adamovou rukou vibruje, když nastartoval, pak ten pocit zmizel a já tu stála ve špinavých hadrech a vybavovala se po telefonu s jeho dcerou.

„Bowling,“ řekla.

„Díky, holka,“ řekla jsem jí. „Přinesu ti kornout zmrzliny. Musím se osprchovat.“

„Dlužíš mi pět dolarů, i když zmrzlina by neškodila,“ řekla mi se žoldáckou neústupností, kterou jsem nemohla než respektovat. „Raději se sprchuj rychle.“

S Adamem jsme hráli hru, jen tak pro zábavu. Měla jsem pocit, že si se mnou hraje jeho vlk: vlci obvykle hrávali hry bez poražených, bylo to prostě něco, co dělali se svými vyvolenými. Ve smečce se to nestávalo často, ale v menších skupinách ano.

Můj druh mi odmítal prozradit, kam jdeme – a nechával na mně, abych jakkoli vyšťourala jeho plány. Projevoval mi tím úctu, když očekával, že uspěji.

Dneska večer jsem podplatila jeho dceru, aby mi zavolala a pověděla mi všechno, co zjistí, i kdyby jen to, v čem vyšel ze dveří. Aspoň bych byla vhodně oblečená – jakkoli bych musela žasnout nad tím, že jsme tak dobře sladění – přestože bych neměla tušení, kam mě bere.

Byl to flirt, ale taky měl odvést naši pozornost od důvodu, proč spolu jen randíme, namísto abychom spolu žili. Jeho smečce se nelíbilo, že si vzal za družku kojotího kožoměnce. Vlci se neradi dělí o území s jinými dravci a jejich vlkodlačí bratranci jsou na to hákliví ještě víc. Ale měli dlouhou dobu na to, aby si zvykli, a většina se s tím smířila – pak mě ale Adam přijal do smečky. Nemělo to být možné. Nikdy jsem neslyšela o tom, že by se někdo, kdo nebyl vlkodlak, stal členem smečky.

Vytáhla jsem si šaty a skočila do sprchy. Sprcha byla posazena nízko, takže se mi dařilo udržet copy mimo proud vody, zatímco jsem si drhla ruce pemzovým mýdlem a kartáčem. Už jsem se sice umyla, ale každá snaha byla dobrá. Velkou část špíny jsem měla zažranou do kůže a nikdy tak nebudu mít ruce modelky.

Když jsem zabalená v ručníku vyšla z koupelny, slyšela jsem v obýváku hlasy. Samuel s Adamem schválně hovořili tak tiše, abych jim nerozuměla, ale nezdálo se, že by mezi nimi panovalo napětí. Docela spolu vycházeli, ale Adam byl alfa a Samuel vlk samotář, který byl silnější než on. Někdy měli problémy být spolu v jedné místnosti, ale dnes večer očividně ne.

Natáhla jsem se pro džíny rozložené na posteli.

Bowling.

Zaváhala jsem. Neuměla jsem si to představit. Ne bowling – vsadila bych se, že v něm Adam vyniká. Házet těžkou koulí po bezmocných kuželkách a sledovat následný chaos byla přesně ta věc, jakou si vlkodlaci užívali.

Neuměla jsem si ale představit, že by Adam prozradil Jesse, že mě bere na bowling. Ne když se snažil udržet to přede mnou v tajnosti. Posledně mi dokázala říct jen to, v čem opustil dům.

Možná jsem byla paranoidní. Otevřela jsem skříň a zadívala se na ubohý výběr uvnitř. Měla jsem víc šatů než před rokem. O troje víc.

Jesse by si všimla, kdyby se vyparádil.

Pohlédla jsem na postel, odkud mě vábily pohodlné nové džíny a tmavě modré triko. Uplácet ale mohlo více stran – a Jesse by bavilo hrát si na dvojitého agenta.

A tak jsem vytáhla světle šedé šaty, dostatečně elegantní pro jakoukoli událost kromě nejformálnějších večírků, ale ne tak elegantní, aby se nehodily do restaurace nebo divadla. Kdybychom přece jen šli na bowling, mohla bych klidně hrát i v šatech. Vklouzla jsem do nich, rychle si rozpletla vlasy a učesala se.

„Mercy, copak ještě nejsi připravená?“ zeptal se Samuel lehce pobaveně. „Neříkala jsi, že máš žhavé rande?“

Otevřela jsem dveře a spatřila, že jsem se přece jen úplně netrefila. Adam měl na sobě smoking.

Adam byl menší než Samuel, měl postavu wrestlera a tvář… nevím koho. Byla Adamova a dost krásná na to, aby lidi rozptýlila a oni si tak nevšimli moci, která z něj vyzařovala. Vlasy měl tmavé a nakrátko ostříhané. Jednou mi řekl, že to dělá proto, aby se s ním vojákům, s nimiž se v rámci své bezpečnostní firmy stýkal, dobře jednalo. Během posledních několika měsíců jsem ho ale dobře poznala a uvědomila si, že se trochu stydí za to, jak vypadá. Krátké vlasy ho zbavily zbytků ješitnosti a jasně říkaly: „Tady jsem. Pojďme na věc.“

Milovala bych ho, i kdyby měl tři oči a dva zuby, ale jeho krása mě někdy zaráží. Mrkla jsem, zhluboka se nadechla, potlačila touhu prohlásit, že je můj, a vzchopila se.

„Aha,“ řekla jsem a luskla prsty, „věděla jsem, že jsem na něco zapomněla.“ Odběhla jsem zpátky ke skříni a vytáhla třpytivý stříbrný šál, který se dokonale hodil k šedým šatům.

Když jsem se vrátila zpátky, viděla jsem, že Samuel dává Adamovi pětidolar.

„Říkal jsem ti, že na to přijde,“ prohlásil Adam samolibě.

„Fajn,“ řekla jsem. „Můžeš zaplatit Jesse. Řekla mi, že jdeme na bowling. Musím si najít lepšího špeha.“

Zakřenil se a já měla co dělat, abych udržela podrážděný výraz. S ohledem na jeho vizáž bylo zvláštní, že mě nepotěšila krása jeho úsměvu – a že vypadal fakt báječně. Ne, bylo to vědomí, že jsem jeho úsměv vyvolala já. Adam nebyl zrovna… hravý, jen se mnou.

„Hej, Mercy,“ řekl Samuel, když Adam otevřel hlavní dveře.

Otočila jsem se k němu a on mě políbil na čelo.

„Buď šťastná.“ Zvláštní formulace upoutala moji pozornost, ale na zbytku jeho slov už nic zvláštního nebylo. „Mám noční. Až se vrátíš, asi se neuvidíme.“ Pohlédl na Adama s mužskou výzvou, která přiměla Adama přimhouřit oči. „Postarej se o ni.“ Pak nás vystrčil ven a zavřel dveře, než mohl Adama rozkaz urazit.

Po dlouhé odmlce se Adam zasmál a potřásl hlavou. „Žádný strach,“ řekl, protože věděl, že druhý vlk ho uslyší i přes dveře. „Mercy se stará sama o sebe; já jenom uklízím následný svinčík.“ Kdybych nesledovala jeho obličej, nevšimla bych si, jak zkroutil rty. Jako by se mu nelíbilo, co říká.

Najednou jsem se cítila nejistá. Líbí se mi, kdo jsem – ale spoustě mužů ne. Jsem automechanik. Adamova první žena měla hebké křivky, já jsem samý sval. Matka si ráda stěžuje, že nevypadám dost žensky. A pak tu byly mé výstřednosti jako následek znásilnění.

Adam napřáhl ruku a já do ní vložila svoji. Naučil se dotyk nabízet. Nedotýkat se mě bez svolení.

Cestou dolů z verandy jsem hleděla na naše spojené ruce. Myslela jsem si, že už jsem na tom líp, že nevědomé ucukávání a strach mizí. Teď mě ale napadlo, že se Adam možná jen naučil, jak se s mým strachem vypořádat.

„Co se děje?“ zeptal se, když jsme se zastavili u jeho pick-upu.

Byl tak nový, že na okýnku vzadu měl pořád nálepku. Svůj SUV odepsal, poté co ho jeden z vlků promáčkl při mé obraně – a vzápětí nato se na vůz zřítilo průčelí budovy stržené ledovým elfem (obrovským fae), který mě pronásledoval.

„Mercy…“ zamračil se na mě. „Za ten zatracený SUV mi nic nedlužíš.“

Držel mě za ruku a já si uvědomila, že naše vrtošivé pouto mu poskytlo náhled do mých myšlenek. Vzápětí mě ale srazila na kolena vidina.

Byla tma a Adam seděl u počítače doma v pracovně. Pálily ho oči, bolely ruce a záda měl po hodinách práce ztuhlá.

Dům byl tichý. Příliš tichý. Scházela tu žena, kterou by mohl chránit před světem. Už dávno ji nemiloval – je nebezpečné milovat někoho, kdo vaše city neopětuje. Příliš dlouho byl voják, než aby se úmyslně vystavoval nebezpečí bez dobrého důvodu. Milovala jeho postavení, peníze a moc. Milovala by je víc, kdyby patřily někomu, koho by mohla ovládat.

Nemiloval ji, ale rád o ni pečoval. Rád jí kupoval dárky a miloval představu, kterou si o ní vytvořil.

Ztratit ji bylo zlé; ztráta dcery ale bolela mnohem, mnohem víc. Jesse provázely hluk a radost, kamkoli šla – a její nepřítomnost byla… obtížná. Jeho vlk byl neklidný, žil totiž jen přítomností. Vědomí, že se Jesse vrátí na léto, vlka nijak neuchlácholilo. A neposkytlo útěchu ani jemu. Proto se snažil ponořit do práce.

Někdo zaklepal na zadní dveře.

Odstrčil židli od stolu, ale zůstal sedět. Vlka rozzlobilo, že někdo vnikl do jeho útočiště. Dokonce ani členové smečky neměli odvahu přiblížit se k němu u něj doma.

Ve chvíli, kdy se připlížil k zadním dveřím, už měl emoce téměř pod kontrolou. Zprudka dveře otevřel a očekával, že na prahu najde jednoho z vlků. Byla to Mercy.

Nevypadala nadšeně – zřídkakdy se ale tvářila nadšeně, když musela jít k němu domů a mluvit s ním. Byla houževnatá a nezávislá a vůbec se jí nelíbilo, když ji jakkoli omezoval. Už to bylo dlouho, co se k němu naposledy někdo choval tak panovačně jako ona – a líbilo se mu to. Víc, než by se to vlkovi, který byl už dvacet let alfou, líbit mělo.

Voněla spáleným motorovým olejem, jasmínovým šampónem, který používala ten měsíc, a čokoládou. Ta poslední vůně se ale možná linula z talíře sušenek, který mu podala.

„Tady,“ řekla škrobeně. A on si uvědomil, že se jí koutek úst zkroutil ostýchavostí. „Čokoláda mě obvykle postaví zpátky na nohy, když mě život nakopne do zubů.“

Nepočkala na odpověď, prostě se otočila a odkráčela domů.

Vzal si sušenky s sebou do pracovny. Po několika minutách jednu snědl. Jazyk mu zalila hustá, tmavá čokoláda, jejíž hořkost vyvážilo hříšné množství hnědého cukru a vanilky. Zapomněl se najíst a vůbec si to neuvědomil.

Ale náladu mu nezlepšila čokoláda ani jídlo, nýbrž Mercyina laskavost k někomu, koho považovala za nepřítele. A právě v tu chvíli si něco uvědomil. Nikdy ho nebude milovat kvůli tomu, co by pro ni mohl udělat.

Snědl další sušenku, pak vstal a šel si uvařit večeři.

Adam uzavřel naše pouto, až z něj zůstal jen tenoučký vlásek.

„Omlouvám se,“ zamumlal mi do ucha. „Moc se omlouvám. K…“ spolkl peprnou nadávku, než mu mohla přejít přes rty. Přitáhl si mě blíž a já si uvědomila, že sedíme na příjezdové cestě a choulíme se vedle pick-upu. Štěrk mě fakt studil do holé kůže.

„Jsi v pořádku?“ řekl.

„Víš, co jsi mi ukázal?“ zeptala jsem se chraplavě.

„Myslel jsem, že to byl nějaký záblesk vzpomínky,“ odpověděl. Měla jsem je už dřív.

„Ne můj,“ řekla jsem mu. „Tvůj.“

Ztuhl. „Byl zlý?“

Bojoval ve Vietnamu; stal se vlkodlakem dřív, než jsem se narodila – pravděpodobně viděl spoustu ošklivých věcí.

„Byl to soukromý okamžik, který jsem neměla právo vidět,“ přiznala jsem popravdě. „Ale nic špatného.“

Prožila jsem s ním chvíli, kdy jsem se pro něj stala něčím víc než jen úkolem od maroka.

Pamatovala jsem si, jak hloupě jsem se cítila, když jsem stála s talířem sušenek na verandě muže, kterému se právě zhroutil svět při ošklivém rozvodu. Jakmile otevřel dveře, nic neřekl – a mě napadlo, že mě taky považoval za hloupou. Vrátila jsem se domů tak rychle, jak jen to šlo, aniž bych utíkala.

Netušila jsem, že jsem mu opravdu pomohla. A že mě považoval za houževnatou a schopnou. Zvláštní, vždycky jsem si myslela, že vlkodlakům připadám slabá.

Tak co, že jsem sebou škubala, když zapomněl a položil mi ruku na rameno? Čas to spraví. Už mi bylo mnohem líp: každodenní záblesky vzpomínek na znásilnění byly věcí minulosti. Překonáme to. Adam byl ochotný dělat kvůli mně ústupky.

A naše pouto se opět srazilo jako guma, jak to občas dělávalo, zapadlo na místo a poskytlo mu náhled do mé hlavy, jako by byla ze skla.

„Cokoli budeš potřebovat,“ řekl a jeho tělo bylo najednou nehybné jako večerní vzduch. „Cokoli budu moct udělat.“

Povolila jsem ramena, zabořila mu nos do klíční kosti a po vteřině jsem se skutečně uvolnila. „Miluji tě,“ řekla jsem mu. „A musíme si promluvit o tom, jak ti splatím SUV.“

„Nechci…“

Umlčela jsem ho. Plánovala jsem mu položit prst na rty nebo něco podobně něžného. Ale v reakci na jeho omluvu jsem trhla hlavou a praštila ho čelem do brady. Umlčela jsem ho tak mnohem účinněji, než jsem zamýšlela, protože se kousl do rtu.

Rozesmál se, krev mu zkropila košili a já ze sebe zatím sypala jednu omluvu za druhou. Zaklonil hlavu a tvrdě si ji opřel o dveře pick-upu.

„Nech toho, Mercy. Brzy se to zahojí.“

Odtáhla jsem se a sedla si vedle něj – sama jsem se taky napůl smála, protože rána asi dost bolela, ale měl pravdu, během několika minut se zahojí. Byla malá a on byl vlkodlak.

„Přestaneš se snažit zaplatit za mé SUV,“ řekl mi.

„Ale zničili ho mojí vinou,“ připomněla jsem mu.

„Ty jsi mi na auto zeď nestrhla,“ řekl. „Možná bych ti dovolil zaplatit promáčklou kapotu…“

„Ani se nesnaž lhát,“ zafuněla jsem uraženě a on se znovu zasmál.

„Fajn. Nedovolil bych ti to. Ale stejně je to jedno, protože po tom, co mi na auto spadla zeď, byla promáčklá kapota vedlejší. A vinu na tom, že se ledový elf přestal ovládat, nesou jenom upíři…“

Mohla jsem se s ním dál hádat – obvykle se s ním ráda hádám. Ale jiné věci dělám ještě raději.

Naklonila jsem se k němu a políbila ho.

Chutnal jako krev a Adam – a nedělalo mu žádný problém přejít od hašteření k vášni. Po chvíli – nevím, po jak dlouhé – pohlédl Adam dolů na svoji zakrvácenou košili a znovu se rozesmál. „No, asi přece jen půjdeme na bowling,“ řekl a vytáhl mě na nohy.

2.

Napřed jsme se zastavili v bistru na večeři a dali si steak.

Zakrvácené sako a košili nechal v autě a z brašny s oblečením na zadním sedadle vytáhl tmavě modré triko. Zeptal se mě, jestli v triku a v kalhotách od smokingu nevypadá divně. Neviděl, jak mu triko obepíná svaly na ramenou a na zádech. Popravdě – a s upřímnou tváří – jsem ho ujistila, že to nikomu vadit nebude.

Byl pátek a podnik byl plný. Naštěstí byla obsluha rychlá.

Poté co servírka přijala naši objednávku, řekl Adam až příliš ledabyle: „Takže co jsi viděla ve své vidině?“

„Nic zahanbujícího,“ ujistila jsem ho. „Jen to, jak jsem ti jednou přinesla sušenky.“

Oči se mu rozzářily. „Chápu,“ řekl, ramena se mu uvolnila a tváře zčervenaly. „Myslel jsem na to.“

„Jsme v pohodě?“ zeptala jsem se. „Omlouvám se, že jsem ti tak vpadla do hlavy.“

Zavrtěl hlavou. „Nemusíš se omlouvat. Posluž si vším, co zachytíš.“

„Takže,“ řekla jsem věcně, „poprvé ses pomiloval pod tribunami, co?“

Zprudka zvedl hlavu.

„Mám tě. Řekl mi to Warren.“

Usmál se. „Byla tam zima a mokro a bylo to děsné.“

Číšnice před nás postavila talíře a odspěchala. Adam mě krmil syrovým filé mignon a já mu nabídla něco ze svého lososa. Jídlo bylo dobré, společnost ještě lepší, a kdybych byla kočka, předla bych.

„Vypadáš šťastně.“ Napil se kávy, natáhl nohu a opřel ji o moji.

„Ty mě děláš šťastnou,“ odpověděla jsem.

„Mohla bys být šťastná neustále,“ řekl a snědl poslední pečenou bramboru, „kdyby ses ke mně nastěhovala.“

Probouzet se vedle něj každé ráno… ale… „Ne. Už jsem ti způsobila dost potíží,“ řekla jsem mu. „Napřed musí polevit napětí mezi mnou a smečkou, než se k tobě nastěhuji. Tvůj dům představuje doupě, srdce smečky. Potřebují místo, kde by se cítili v bezpečí.“

„Můžou se přizpůsobit.“

„Přizpůsobují se tak rychle, jak jen můžou,“ řekla jsem mu. „Napřed se objevil Warren – slyšel jsi, že po tom, co jsi ho přijal, dovolily i jiné smečky, aby se k nim přidali gay vlkodlaci? A teď jsem tu já. Kojot ve vlkodlačí smečce – musíš přiznat, že to je na jednu smečku dost změn.“

„Co ty víš?“ řekl. „Nakonec ještě budou ženy volit a černoch se stane prezidentem.“ Tvářil se vážně, ale v hlase měl humor.

„Vidíš?“ Ukázala jsem na něj vidličkou. „Většina z nich zakrněla v devatenáctém století a ty od nich očekáváš, že se změní. Samuel říká, že pro většinu vlkodlaků představuje první proměna tak velkou změnu, že žádnou další už nedokáží přijmout. Je těžké jim ji vnutit.“

„Jen Peter a Warren žili v devatenáctém století,“ opáčil Adam. „Většina z nich je mladší než já.“

Číšnice se vrátila a zamrkala, když si Adam objednal tři zákusky – vlkodlaci toho hodně spořádají, aby si udrželi potřebnou energii. Já zavrtěla hlavou, když pohlédla mým směrem.

Jakmile odešla, vrátila jsem se tam, kde jsme přestali. „Neublíží nám, když několik měsíců počkáme, než se situace uklidní.“

Kdyby se mnou v podstatě nesouhlasil, spala bych už v jeho domě, místo abychom si vystačili se schůzkami. Věděl stejně dobře jako já, že se ve smečce zvedla vlna odporu, když mě do ní vtáhl. Kdyby byla smečka předtím zdravá a spokojená, možná by k takovému napětí nedošlo.

Před několika lety mě někteří členové smečky začali obtěžovat – kojota žijícího v sousedství. Vlkodlaci jsou stejně jako jejich vlčí příbuzní teritoriální a neradi se dělí o loviště s jinými dravci. Aby tomu Adam učinil přítrž, prohlásil mě svojí družkou. Tehdy jsem nevěděla, proč naschvály najednou ustaly – a Adam nijak nespěchal, aby mi to sdělil. Ale magie smečky vyžadovala, abych na prohlášení odpověděla, a Adam zatím nesl následky. Byl slabší, podrážděnější a nedokázal smečce už tak dobře pomoct zachovat klid a chladnou hlavu. Tím, že mě Adam přivedl do smečky prakticky ve stejný okamžik, kdy se mezi námi vytvořilo pouto druhů, nedal svým lidem šanci postavit se na nohy a hodil je znovu na nejistou půdu.

„Jeden měsíc,“ řekl nakonec. „A pak si smečka – a Samuel – prostě budou muset zvyknout.“ S vážným pohledem v očích barvy hořké čokolády se předklonil. „A provdáš se za mě.“

Odhalila jsem zuby v úsměvu. „Nechtěl jsi říct: ‚Provdáš se za mě?‘“

Chtěla jsem, aby to vyznělo jako žert, ale oči se mu rozjasnily, až v jejich tmavých hlubinách tančily zlaté flíčky. „Měla jsi šanci utéct, kojote. Teď už je příliš pozdě.“ Usmál se. „Tvoje matka bude šťastná, že bude moct použít některé z věcí nakoupených na svatbu tvé sestry, když se nakonec nekonala.“

Srdce mi sevřela panika. „Nemluvil jsi s ní o tom, že ne?“ Na mysli mi vytanuly obrázky kostela plného lidí a záplavy bílého saténu. A holubic. Matka měla na svatbě holubice. Moje sestra utekla, aby se mohla vdát v klidu. Matka je jako parní válec a neposlouchá… nikoho.

Vlk mu ustoupil z očí a Adam se zakřenil. „Nevadí ti provdat se za vlkodlaka s pubertální dcerou a smečkou, která se mu rozpadá pod rukama – ale děsí tě vlastní matka?“

„Znáš moji matku,“ řekla jsem. „Taky by tě měla děsit.“

Zasmál se.

„Nestrávil jsi s ní dost času.“ Bylo to férové varování.

Měli jsme štěstí, protože ženy v dráze nalevo od nás se začaly balit, než jsme se vrátili s koulemi, a skórovací jednotka tak zůstala jen nám. Moje koule byla jasně zelená se zlatými zákruty. Adamova byla černá.

„Nemáš žádnou představivost,“ řekla jsem mu samolibě. „Neuškodilo by, kdyby sis vybral růžovou.“

„Díry v růžových koulích mají dětskou velikost,“ řekl mi. „Černé jsou nejtěžší.“

Otevřela jsem ústa, ale umlčel mě polibkem. „Tady ne,“ řekl. „Podívej se vedle.“

Sledovali nás asi pětiletý chlapec a batole v nařasených růžových šatečkách.

Zvedla jsem nos. „Jako bych si chtěla utahovat z tvých koulí. To by bylo dětinské.“

Zakřenil se na mě. „Myslel jsem si to.“

Posadila jsem se a hrála si se jmény na obrazovce skórovací jednotky, dokud jsem nebyla spokojená.

„Fakt Otravný Rodilý Divoch,“ přečetl mi suše přes rameno.

„Napadlo mě, že bych použila místo jmen značky aut. Ty teď řídíš ford. Takže F-O-R-D.“

„Velká Whisky?“

„No, neznám moc slov, která by začínala na W,“ přiznala jsem.

Nahnul se mi přes rameno a změnil moje jméno na „Veterán Wabbit“ a do ucha mi pošeptal: „Znám i jiná slova. Ale ta ti povím až v soukromí.“

„S tím dokážu žít.“ Jeho teplý dech působil na mém uchu vskutku hříšně.

Než jsem potkala Adama, cítila jsem se jako černá bowlingová koule – nudná, ale užitečná. Nevypadám nic moc, tedy když pominete lehce exotickou barvu pleti, kterou jsem zdědila po otci z kmene Černá noha. A Adam… za Adamem se lidi otáčejí. Dokonce i tady poutal pozornost.

„Jdi si hodit svojí nudnou černou koulí,“ řekla jsem mu přísně. „Flirtovat s rozhodčím ti nepomůže, protože skóre má na starosti počítač.“

„Jako bych potřeboval pomoc,“ uculil se, udělal několik kroků pozpátku, pak se otočil a soustředil se na ubohé, bezmocné kuželky.

Hrál se smrtícím zápalem a rozhodností, se kterými dělal i všechno ostatní. Adam představoval kontrolovanou moc.

Ale v očích lidí, kteří na nás – na Adama – hleděli, jsem si začala všímat i něčeho jiného než obdivu. Nebyl právě celebrita; snažil se neobjevovat ve zprávách. Ale patřil k vlkům, kteří vystoupili na veřejnost – byl vážený, úspěšný podnikatel, jehož bezpečnostní firma chránila americkou jadernou technologii, aby nepadla do cizích rukou: dobrý chlap, který byl prostě vlkodlak. A lidem to nevadilo, dokud o tom četli jenom v novinách, hádala jsem. Ale něco jiného bylo, když se vlkodlak objevil vedle vás na bowlingu.

Bojí se ho.

Myšlenka byla tak silná, jako by mi ji někdo pošeptal do ucha, a přinesla s sebou obavy.

Podívej se na ně. Viděla jsem, jak se muži ochranitelsky staví k manželkám, a matky k sobě rychle svolávají děti. Za chvíli se všichni dají na útěk – tedy pokud mladíci, kteří se zvedli čtyři dráhy od nás, neudělají nějakou pitomost.

On si ještě ničeho nevšiml.

Adam se lstivě, vesele zakřenil, když hodil strike a vrátil se ke mně – byl to vskutku pozoruhodný strike, protože neroztříštil kuželky ani nerozbil zařízení. Příliš velká síla může být stejnou nevýhodou jako slabost.

Podívej se vedle sebe.

Vzala jsem do ruky zelenou kouli a pohlédla na lidi kolem nás. Stejně jako Adam byli příliš pohlcení hrou, než aby si všimli sílícího mumlání. Chlapec se plazil pod židlemi a jeho rodiče se hádali kvůli něčemu na skórovací tabuli. Jejich roztomiloučké batole – holčička v růžových šatičkách a s růžovými lvíčky v kratičkých culících vzadu na hlavě – vyšplhalo na bowlingovou plošinu a hrálo si s ventilátory, které sloužily k sušení zpocených dlaní. Mávalo ručkami v proudu studeného vzduchu a smálo se.

Adam bude smutný, když si uvědomí, že kvůli němu lidé odcházejí.

Čelo mi orosil pot, což bylo směšné, protože tu bylo chladno. Zastavila jsem se v půli cesty k lajně (nebo jak se tomu říkalo), napodobila jsem Adama a zvedla si kouli k hrudi.

Možná existuje způsob, jak všem ukázat, že není zrůda, nýbrž hrdina.

Ohlédla jsem se přes rameno a dívala se, jak batole buší do ventilátoru. Dívčin bratr prošel mezi židlemi a hrál si s koulemi vzadu na policích. Matka si teprve teď všimla, že se od ní vzdálil, vstala a vydala se pro něj.

Obrátila jsem pozornost zpátky ke kuželkám.

„Díváš se?“ zeptala jsem se Adama. Nutkání něco pro něj udělat bylo tak silné, že jsem zaťala ruce v pěst.

„Oči mám na stopkách,“ řekl. „Chystáš se provést něco úžasného?“

Nešikovně jsem se ohnala koulí, jako bych nikdy dřív nehrála, propásla okamžik, kdy jsem ji měla pustit, a hodila ji dozadu, směrem k místu, kde si děvčátko hrálo s ventilátory.

Sotva jsem kouli pustila, nedokázala jsem uvěřit tomu, co jsem udělala. Zpocená a roztřesená jsem se s hrůzou otočila. Ale přestože jsem byla rychlá, všechno jsem propásla.

Adam chytil kouli dobrý půlmetr od batolete.

Holčička vzhlédla a zadívala se na Adama, jehož hlasitý pád na zem ji vyrušil ze hry. Když spatřila kousíček od sebe cizího muže, vykulila oči a vystrčila spodní ret.

Adam mi jednou řekl, že ho děti většinou nezajímají (tedy kromě vlastního), dokud nedosáhnou přinejmenším puberty a nejsou schopné zajímavého rozhovoru.

„Ahoj,“ řekl a vypadal dost nervózně.

Chvíli na něj hleděla. Ale byla to holka a Adam byl… no, Adam. A tak si přitiskla ručky na ústa a zachichotala se.

Bylo to rozkošné. Prostě roztomilé. Byl z ní úplně pryč a všichni, kdo ho sledovali, to viděli.

Malinká dobyvatelka zavýskla, když ji otec chytil do náruče, a její matka s chlapcem v závěsu ze sebe začala chrlit díky.

A ty jsi teď ta zlá. Chudáku Mercy.

Samozřejmě že jsem byla ta zlá; málem jsem rozmačkala batole. Co mě to napadlo? Kdyby o krok ucouvla nebo Adam nebyl dost rychlý, mohla jsem ji zabít.

Nebyla v žádném nebezpečí. Nehodila jsi po ní, jen kolem ní. Netrefila bys ji. Zachránila jsi ho a on si toho ani nevšiml.

Když jsme se přesunuli o dráhu dál (pro bezpečí všech okolo, i když to rozčilený manažer neřekl nahlas), mračil se na mě. Začali jsme hrát a on mi přenechal první hod.

Opatrně jsem skulila kouli do žlábku, kde nemohla nikomu ublížit. Nevěděla jsem, jestli jsem to udělala kvůli sobě, nebo abych přesvědčila ostatní, kteří mě sledovali.

Jenom jsem chtěla, aby byl Adam šťastný. A tohle je dík.

Skoro jsem rozmáčkla batole, za to jsem dík nečekala. Promnula jsem si čelo, jako bych si tak mohla pročistit myšlenky.

Koule by ji nezasáhla. O to ses postarala. I kdyby Adam minul, prokutálela by se kolem.

Adam mě zamyšleně sledoval, ale nic neřekl, když jsem se postarala o to, abych prohrála o sto miliónů bodů. Po tak senzačním selhání jsem sotva mohla hrát dobře, někomu by mohlo dojít, že jsem to udělala schválně.

Udělala jsem to schválně, že?

Nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem provedla něco takového. Co to se mnou bylo? Kdyby se Adam tvářil přístupněji, možná bych se ho zeptala.

Nezajímá ho, co mu chceš říct. Bude lepší mlčet. Stejně by to nepochopil.

Nevadilo mi, že se Adam postavil tak, aby mohl moji kouli zachytit, kdybych nad ní ztratila kontrolu, neprotestovala jsem. Koneckonců, záchrana batolete vypadala líp, když se zdálo, že mě považuje za idiota, ne?

Po čtyřech hodech se Adam postavil přede mě a tiše, aby nás nikdo neslyšel, řekl: „Udělala jsi to naschvál, že? Co tě to, k čertu, napadlo?“

A přestože jsem s ním souhlasila, jeho otázka mě rozčílila. Anebo byl možná na vině hlas v mojí hlavě.

Měl to pochopit dřív. Měl svojí družce rozumět líp než kdokoli jiný. Neměla by ses před ním obhajovat. Bude lepší, když nic neřekneš.

Zvedla jsem obočí, prošla okolo něj a sebrala kouli. Ublíženost živila můj vztek. Tolik jsem zuřila, že jsem se zapomněla a hodila strike. Následně jsem se ale postarala o to, aby to byly poslední body, které jsem ve hře získala – a neřekla jsem mu ani slovo.

Adam vyhrál s více než dvěma sty body. Když skončil, odnesl koule zpátky na polici a já se zatím přezula.

Puberťáci (ti pět drah od nás) ho zastavili a požádali o autogram. Odnesla jsem své boty k pultu a vrátila je – a zaplatila za hru.

„Je opravdu alfa?“ zeptala se puberťačka za pultem.

„Jo,“ procedila jsem přes stisknuté rty.

„Páni.“

„Jo.“

Vyšla jsem ven z bowlingové haly a čekala na něj u jeho naleštěného nového pick-upu, protože byl zamčený. Teplota po západu slunce hluboce klesla a byla taková zima, že jsem se v šatech a střevících cítila nepříjemně. Anebo bych se cítila, kdyby mě nezahřívala zlost.

Stála jsem u dveří spolujezdce a Adam si mě napřed nevšiml. Viděla jsem, jak zvedl hlavu a zavětřil. Opřela jsem se bokem o pick-up a můj pohyb upoutal jeho pozornost. Zadíval se na mě a vydal se k vozu.

Myslel si, že bys ohrozila dítě, aby vypadal dobře. Nechápe, že bys nikdy nic takového neudělala. Nezranila bys ji; koule by ji minula. Dluží ti omluvu.

Mlčela jsem. Sotva jsem mu mohla říct, že mě navedly hlasy v hlavě, že?

Přimhouřil oči, ale taky držel jazyk za zuby. Odemkl auto a nechal mě nasednout. Pečlivě jsem se připoutala, pak jsem se opřela a zavřela oči. Ruce v klíně jsem zaťala v pěst, vzápětí jsem je ale uvolnila, protože se mi v nich objevila faeská hůl ze starého dřeva a stříbra.

Už jsem si zvykla, že se nečekaně objevovala, proto jsem nebyla ani překvapená, tentokrát to ale bylo poprvé, co se objevila na místě, kde předtím nebyla. Zaměstnávala mě ale katastrofa, ve kterou se obrátilo naše rande.

Jakmile se mi v rukou zjevila hůl, měla jsem dojem, jako by se mi konečně pročistila mysl. A najednou mě přešel i vztek. Byla jsem prostě unavená a chtěla se vrátit domů.

„Mercy.“

Adam byl dost naštvaný za nás za oba: slyšela jsem, jak skřípá zuby. Myslel si, že bych hodila koulí po malé holce.

Nedivila jsem se, že se zlobí. Otočila jsem hůl tak, že se hrotem dotýkala podlahy, a palcem jsem mnula stříbrný knoflík. Neměla jsem co říct na svoji obranu – nechtěla jsem se bránit. Zachovala jsem se neuváženě a pitomě. Co kdyby Adam nebyl dost rychlý? Bylo mi zle.

„Nerozumím ženám,“ vyštěkl, nastartoval a sešlápl plyn prudčeji, než bylo nutné.

Sevřela jsem faeskou hůl vší silou a celou cestu domů jsem strávila se zavřenýma očima. Bolel mě žaludek. Měl právo zlobit se, být rozčilený.

Ovládl mě zoufalý pocit, že něco je strašně, strašně, strašně v nepořádku. Musela jsem napřed sama pochopit své chování, teprve pak ho budu moct vysvětlit jemu.

Mlčky jsme zajeli na moji příjezdovou cestu. Samuelovo auto bylo pryč, takže asi odjel do práce dřív, než plánoval. Potřebovala jsem s ním mluvit, protože jsem měla ohledně dnešního večera zlé tušení. Nemohla jsem mluvit s Adamem – znělo by to, jako bych hledala výmluvy. Potřebovala jsem Samuela, a nebyl tu.

Rozepnula jsem si bezpečnostní pás a odemkla dveře – Adam přede mě napřáhl paži a držel dveře zavřené.

„Musíme si promluvit,“ řekl a tentokrát jeho slova nezněla rozzlobeně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stříbrná relikvie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.