Ladislav Beran

Zločin v abštajku

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2020

Obálka © Ivana Dudková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9329-2 (epub)

ISBN 978-80-243-9330-8 (mobi)

ZLOČIN V ABŠTAJKU

Když se desátého listopadu v sedmatřicátém, kolem desáté dopoledne, objevil na písecké četnické pátračce Matěj Zobal, který jezdil s popelem, bylo na něm vidět, že je pořádně vyděšený a nemůže ze sebe dostat kloudné slovo, rozvázal mu jazyk štábní strážmistr Hřebejk, který do něj vrazil panáka rumu. Teprve pak se popelář zklidnil a vypadlo z něho, že když přijeli na smetiště na Jiráskovo nábřeží vysypat druhou fůru popele, našel tam s kolegou Stránským zakrvácené prostěradlo a v něm bylo zabalené mrtvé dítě. Že ze štábního strážmistra Hřebejka v tom okamžiku vypadlo: A doprdele, to nám tu scházelo!, tomu se nebylo co divit. Ten rok už to bylo druhé mrtvé dítě, které se našlo na popeláku, i když to první, co se našlo v březnu, to bylo až na druhém konci města, pod pilou u Trhala. Hřebejk vrazil do popeláře ještě jednoho panáka a šel to oznámit do kanceláře velitele pátračky štábnímu kapitánu Votrubovi.

„Zase nějaká mrcha to porodila a hned tomu vzala život? To bude zase hledání. Kde ty popeláři všude jezdili?“

„Tak k tomu jsem se, pane štábní, ještě nedostal. Zavoláte doktora Cafourka vy, nebo ho mám zavolat já?“

„Já mu, Hřebejk, zavolám. Sežeňte Čípa, nebo těch pár fotek tam zvládnete udělat sám?“

„Radši se podívám po technikovi. Psa brát s sebou nebudem, ten by tam byl na prd. Jinak pokud jde o doktora, ten se bude zase zaklínat tím, že víc nám řekne až po pitvě. Jako byste ho neznal.“

„Jen ať si na to Cafourek vyjede s námi. Kdyby to byl mord, tak ať si je u toho pěkně od začátku. Jinak toho popeláře nikam nepouštějte. Skončil by naproti v hospodě U Zelenejch a to pak z něho nic nedostaneme. Služba ať mu udělá kafe, až vrátíme, tak se do něho spolu pustíme,“ začal štábní kapitán Votruba vytáčet doktora Cafourka, který jezdil s pátračkou na všechny mordy a pochybná úmrtí. A jen co se mu ozval, tak mu oznámil, že se pro něho pátračka zastaví, protože mají pro něho práci. Bohumil Stránský, který dělal Zobalovi parťáka a který ho poslal pro četníky, zůstal na místě a oznámil štábnímu kapitánu Votrubovi, že to tam hlídal. Technik pátračky praporčík Číp udělal na místě několik fotek, a když došlo k rozbalení zakrváceného prostěradla, v jehož rohu byl černou nití vyšit monogram s velkým Žet a Ká, objevilo se tělíčko mrtvého novorozence ženského pohlaví a byla v něm i placenta. Doktor Cafourek odhadl podle posmrtné ztuhlosti novorozence, že dítě zemřelo nejméně před čtyřiadvaceti hodinami, a samozřejmě si příčinu smrti nechal až na soudní pitvu. Štábní strážmistr Hřebejk si neodpustil poznámku, že on si popelku taky představoval trochu jinak, a hned to od Votruby schytal, že někdy by si ty jeho rádoby vtipné poznámky mohl odpustit. Přesto velitel pátračky neměl nic proti tomu, když Hřebejkovi tento případ přidělil a na deskách spisu uviděl nápis Popelka z Jiráskova nábřeží.

Z výslechu popeláře Matěje Zobala se četníci z pátračky dozvěděli, že s první fůrou skončili v Chelčického ulici poblíž velkého rynku a pak to vzali do Budějovické ulice, Purkyňovkou nahoru na Husovo náměstí a stočili se do Harantovky, kde skončili před hospodou U Mazánků, kde měli už skoro plno. Tam se zastavili na pivo a dorazili pak už jen pár domů na konci Harantovky. Podle toho, jak pak na smetišti vysypávali popel, mohli to mrtvé novorozeně nabrat tak někde v polovině cesty, což bylo podle popeláře už hodně popelnic a baráků. Když popelář Matěj Zobal odešel z pátračky, zašel Hřebejk za velitelem.

„Řeknu vám, veliteli, že prolézt všechny ty baráky v ulicích a pozeptat se v nich, jestli tam nebyla ženská, které se čekala, přitom dítě nikde žádný, to je práce nejmíň na půl roku,“ začal Hřebejk opatrně a čekal, co na to štábní kapitán Votruba řekne.

„Hřebejk, na to zapomeňte. Pomůže vám s tím strážmistr Kovařík a požádám o pomoc vrchního strážmistra Ševčíka, aby na to vyčlenil z jeho stavu aspoň jednoho člověka. Musí se vzít barák od baráku až k těm Mazánkům. Ženská, co je na slehnutí, ta přece nemůže nikomu v domě jen tak ujít.“

„Pokud to těhotenství netají, veliteli. To už jsme taky měli,“ poznamenal Hřebejk a vzal si k sobě seznam porodních asistentek, kterých na Písek nebylo moc.

„Tak nejdřív oběhnu, pane štábní, porodní báby. Ty by mně mohly píchnout, ty mají přehled. I když je pravda, že některý ženský, co už víckrát rodily, s tím nemají problém. Taková Mařka Karvánků ze Švantlova dvora, co má šest harantů a čeká další, o tý říkají ženský z baráku, že z tý jdou děti jak ze školky,“ uvažoval Hřebejk nahlas a Votruba mu připomněl ještě primáře Šťastného, gynekologa v Zeyerovce, a taky aby nevynechal špitál.

„Jo, tohle všechno obejdu, ale podle mě, pane štábní, to muselo bejt jó nechtěný těhotenství, který se narodilo z utajovanýho poměru. Tam bych to viděl já, proto prolezu i hodinový hotely, třeba se tam chytnu,“ šel Hřebejk oznámit strážmistru Kovaříkovi, že s ním bude dělat na Popelce ze smeťáku, a ještě ten den s tím taky spolu začali, když si s píseckou četnickou stanicí, kde velel vrchní strážmistr Ševčík, rozdělili ulice, o kterých hovořil Matěj Zobal.

Přestože četníci z pátračky i četníci z písecké četnické stanice vzali poctivě dům od domu, tak se k ničemu kloudnému nedostali. Pravda, našlo se několik žen, co byly v požehnaném stavu, ale tam to bylo vše v pořádku a ty, o kterých se dozvěděli, že už to mají za sebou, ty měly doma narozené děti. Čekalo se na výsledek soudní pitvy a ta byla hotová až za tři dny. A její výsledek, jak měl doktor Cafourek ve zvyku, přišel oznámit štábnímu kapitánu Votrubovi osobně. Už když se objevil ve dveřích Votrubovy kanceláře, bylo na něm vidět, že nemá pro velitele pátračky dobrou zprávu, což naznačil palcem dolů.

„Abych řek pravdu, doktore, tak jsi mě moc nepřekvapil, čekal jsem to,“ vzal si Votruba od doktora Cafourka pitevní protokol a hlavně ho zajímala příčina smrti novorozence.

„Zlomená jazylka, takže ho ta čúza uškrtila. Jinak se dítě narodilo živé a my máme tím pádem na krku vraždu.“

„Líp bych to, Votrubo, neřek. Podle všech známek se ta holčička narodila tak, jak měla, tedy v devátým měsíci. Jediný, co můžete, Votrubo, použít, je krevní skupina z placenty a ta je AB. Už jste se k něčemu dostali?“

„Vaříme z vody, doktore. Chlapi prolezli všechny baráky, ze kterých to dítě mohlo skončit v popelnici, bohužel, nikde jsme nepořídili.“

„Co porodní báby? Ty přece mají přehled.“

„Od těch jsme si právě dost slibovali, taky nic. Bojím se, doktore, že to dítě mohl hodit do popelnice někdo z úplně jiný ulice. Dělá na tom Hřebejk s Kovaříkem, čekám každou chvíli, že se tu objeví pisálkové od novin. Chlapi už prolezli, co mohli, ale nikde žádná stopa, který by se mohli chytit.“

„Jestli je to ženská, která nemá s porodem problém a odrodí ji doma nějaká sousedka, tak to bude těžký hledání. Co nejbližší okolní vesnice?“

„Jo, tam už dal Hřebejk místním četníkům echo, ale tam by se něco takového jen tak neutajilo. Tam lidi vidí sousedům nejen do kuchyně, ale i do ložnic. Provětráme galerku, ta je na mord hajsavá, zvlášť když jde o dítě. Dáš si, doktore, slivovičku?“

„A víš, že dám, Votrubo? Ta vaše blatenská mě neuráží. Já si teď, člověče, vybavuju jednu ženskou, byla to jó nóbl dáma, ale kdybys mě zabil, nevzpomenu si na její jméno. Byla u mě se synem, tak dvanáct let, starší nebyl. Párkrát jsem ji viděl ve městě a připadalo mi, že se nějak spravuje, přitom si ji pamatuju, že byla šlank. Mám ji před očima. Vyšší šik blondýna tak do čtyřicítky, podle oblečení madam, která by sice ve společnosti neřekla prdel ani za pytel sušenejch švestek, ale kdybys jí, Votrubo, řek, jestli by si s tebou nehodila hrbem, asi by se moc nebránila.“

„To se dá, doktore, fakt poznat?“

„U týhle určitě. Tý kouká z očí několik pánských přirození. Divím se Hřebejkovi, že ten na ni ještě nikde nenarazil.“

„Jestli je tady, tak se ho můžeme zeptat,“ zavolal Votruba službu, aby sehnala štábního strážmistra, a jen co se Hřebejk objevil v kanceláři, byl podroben od obou výslechu.

„Musím vás zklamat, pánové, blondýnám, který jsou všechny hrozně užvaněný, těm já se vyhejbám. Tím nechci říct, že by některá z nich nestála za hřích a nepodlehla kouzlu četnický uniformy, která, jak víte, je zaručenou vstupenkou do dámské ložnice. Ale poptám se po takový dámě. Otázkou je, doktore, jestli byla ta blondýna místní, nebo to byla nějaká lufťačka. Mezi nimi byl v létě moc velkej výběr. Takže nemůžu sloužit, pánové. Jednou jsem vám, pane štábní, slíbil, že budu hodnej a už žádný maléry s paničkama, a tak…“

„Hodnej? Hřebejk, ty vaše přísahy a sliby, že už to nebude žádná vdaná panička, moc dobře znám. Mám jich na vás plnej šanon. Ne nadarmo se o vás říká, že jste pěkná kancovina. Oba dobře víme, o čem mluvím!“ bouchl štábní kapitán Votruba pěstí do stolu.

„Každopádně je to tady od doktora tip, tak se po tý ženský co nejdřív mrkněte! Stejně nic jinýho nemáme. Kapišto?“

„Kapišto, pane štábní. Hned na to vyrazím,“ hodil Hřebejk mlsně okem po láhvi slivovice, a to už to Votruba rozlil znovu a nezapomněl ani na štábního strážmistra.

„To jsem chtěl slyšet, Hřebejk, protože podle toho, co mi o tý ženský řek tady doktor, tak by ji mohli třeba znát v hodinovým hotelu Na Ptáčkovně nebo v penzionu U Honzíčka. Zdejší recepční dovede pro dvacku zavřít ne jedno oko, ale obě. To, že má recepční za kanceláří kutloch, kde se na zapřenou peleší milenecký páry, to přece pro vás, Hřebejk, není nic novýho,“ zklidnil se Votruba, a jen co si všichni štrngli, aby se dařilo, vyrazil štábní strážmistr Hřebejk do města.

Malý hotel, kde se říkalo Na Ptáčkovně, který byl necelé dva kilometry za městem, byl o víkendech většinou plný hostů. Jednak to sem byla příjemná procházka a taky sem ráda zavítala spousta hostů za dobrým pivem a výbornou kuchyní, takže měla zdejší restaurace už své štamgasty. V patře několik pokojů poskytovalo velice slušné ubytování a tím, že byl hotel za městem, stával se tak i místem pro milenecké páry nejen z Písku, ale i z okolí. To, že fungoval jako hodinový hotel, to se vědělo a nejednou tady četníci při nečekané šťáře vylovili z pokojů nejen milenecké páry, co tu byly na zapřenou, ale i ty, po kterých pátračka právě toužila. Jen co se tu štábní strážmistr Hřebejk objevil, recepční Drábová už sahala pro knihu hostů, protože ta Hřebejka vždycky zajímala jako první.

„Tu knihu hostů jste mohla, paní Karlo, klidně nechat tam, kde byla, protože tu dámu, co hledám, jste tam nikdy nezapsali. Takže si laskavě osvěžte paměť a začněte vzpomínat, protože ta dáma u vás už asi hodně dlouho nebyla,“ vypodobnil Hřebejk blondýnu, o které se zmínil veliteli pátračky doktor Cafourek. Recepční moc dobře věděla, že lepší je s Hřebejkem dobře vyjít, ale přesto jí dost dlouho trvalo, než si vzpomněla.

„Mno? Na jednu takovou dámu jsem si, pane štábní, vzpomněla, ale ta tu nebyla víc jak dvakrát třikrát. No, možná i pětkrát,“ přidala pro jistotu recepční, ale rychle dodala. „Teda, když jsem tu byla já. Její jméno vám nepovím, ale jezdil sem s ní taxíkem jeden mladík, kterej byl fakt uznalej a nekoukal na korunu. Myslím, že ona mu říkala Lubošku a on jí říkal Beruško. Nebo Baruško? On byl tedy o hodně mladší, a jak říkám, nekoukal na korunu. Bral si nahoru vždycky dvě, někdy i tři lahve šampaňskýho a vozil je sem taxikář Novotný. Ten by moh vědět víc,“ schovala recepční knihu hostů a byla ráda, že to tak dopadlo, a to Hřebejkovi stačilo. Do města to vzal zkratkou přes koleje kolem železniční zastávky a zastavil se v hotelu Kodet na pivo, což nebyl špatný nápad, neboť před hotelem parkoval taxík Novotného. Štábní strážmistr Hřebejk si to hned namířil k jeho stolu.

„To jsem rád, že vás vidím, pane Novotný, právě jdu z Ptáčkovny a od recepční Drábové o vás padla řeč,“ spustil na taxikáře, přisedl si k němu a hned se ho začal vyptávat na mileneckou dvojici, o níž se mu zmínila recepční Drábová.

„Proboha, pane štábní, tenhle pár jsem nevezl, ani nepamatuju. To mohlo bejt tak někdy v dubnu nebo květnu. Jeho si pamatuju dobře, protože ten…“

„Na korunu nekoukal. Mám pravdu?“ skočil Hřebejk taxikáři do řeči.

„Jo. To máte pravdu. Jezdil jsem pro něho na nádraží, ale kde jsme nabírali tu jeho ženskou, to už si fakt nepamatuju. Blondýna to byla, to je fakt. Já mám takovej dojem, že šlo o nějakýho cesťáka. Zpátky jsem ho vozil zase na nádraží a ji jsem pak vysazoval na malým rynku, co mám štafl. I když, jednou jsem ho vysadil před Remarem na Pražský, říkal, že tam má nějaký řízení, a ji jsem pak vysadil hned za mostem. Byla to samozřejmě levota, pane štábní, ta ženská byla o dost starší, zřejmě panička, která hledala jinde to, co nemá doma. Od tý doby jsem ji už neviděl. Hledáte jeho, nebo ji?“

„Vypadá to, že ji, ale kdybyste narazil na něho, spokojíme se s ním,“ pozvedl Hřebejk sklenici s pivem.

„Zkuste, pane štábní, toho Remara. Na mě fakt dělal dojem cesťáka. Peněz měl v portmonce dost a vždycky měl u sebe koženou tašku. Tu cesťáci mívají. Jo, a ta dáma. No, dáma. Ta panička mu říkala Lubošku. Jestli chcete, pane štábní, tak vás k Remarovi hodím,“ nabídl se taxikář a Hřebejk toho samozřejmě využil.

Ve známé písecké strojírenské firmě, která vyráběla zemědělské stroje, se štábní strážmistr Hřebejk dlouho nezdržel. Majitele Karla Remara tu sice nezastihl, ale popovídal si s prokuristou firmy, a když odtud odcházel, měl v notesu jméno Luboše Hegenbarta, cesťáka z Plzně, který nabízel firmě všechny druhy ložisek, což už byla slušná stopa, po které se štábní strážmistr Hřebejk rozhodl vydat. Hned jak se vrátil na pátračku, nechal si od služby spojit plzeňskou četnickou pátrací stanici, a jakmile se mu ozval štábní strážmistr Sýkora, hned mu začal vysvětlovat písecký problém. V okamžiku, kdy padlo jméno Luboš Hegenbart, ho štábní strážmistr Sýkora zarazil.

„Máte velkou kliku, pane štábní. Toho Hegenbarta moc dobře znám. Byl tady u nás minulý týden, neboť ho ve vlaku obral plzeňský vébař Franta Barták o šrajtofli, v níž měl skoro dva tisíce. Barták, to je známá firma, pro kterýho když si dojdem domů, tak už ve dveří volá: Nezatýkejte mě, páni četníci, živím početnou rodinu a tchyni! Ten Hegenbart bydlí na Slovanech, máme tu jeho adresu. Chcete ho zatknout?“

„Proboha, to ne. Nám stačí, pane štábní, když se ho zeptáte na jednu píseckou paničku, se kterou se na jaře scházel v hodinovém hotelu Na Ptáčkovně. A potřebuju vědět, kdy se ty dva spolu viděli naposled,“ vzal to Hřebejk pěkně od Adama a vysvětlil plzeňskému kolegovi, o co jde.

„Jo. To nebude problém, pane štábní. Hned tam za ním zajedu. Pokud nebude na cestách, tak to z něj dostanu, i když budu muset opatrně, on je to ženáč. Určitě se ještě dneska ozvu a dám vám do Písku vědět,“ slíbil štábní strážmistr Sýkora Hřebejkovi. A opravdu mu ještě ten den do Písku zavolal jméno dámy, s níž měl Hegenbart v Písku techtle mechtle. Jen co se Hřebejkovi ozvalo od služby: Volá vás, pane štábní, plzeňská pátračka, Hřebejk se vrhl k telefonu.

„Jsem tady, pane kolego, tak jste dopadl?“ vykřikl do telefonu.

„Dobře. Sice se Hegenbart dlouho vykrucoval, ale nakonec kápl božskou, když jsem mu řek, že ho svědci poznali podle fotografie z občanky. Na ten špek mi skočil, a tak povolil. Ta dáma se jmenuje, pane štábní, Barbora Fajmanová. Hegenbart se s ní seznámil ve vlaku, a když měl cestu do Písku, tak jí zavolal a dali si spolu rande. To, že s ní něco měl, nepopírá, naposled s ní byl někdy v květnu, možná i v červnu, to už přesně neví. O tom, z čeho jí podezíráte, jsem mu pochopitelně neřek. Měl velkou obavu, aby se to nedozvěděla jeho žena,“ odmlčel se štábní strážmistr Sýkora na moment, ale vzápětí pokračoval. „Jinak ten nemanželský poměr ukončila ona, protože mu řekla, že ji určitě nakazil kapavkou, a tak se rozešli. Naposled spolu byli v nějakým penzionu za Pískem, co je v lesích.“

„To je penzion Honzíček. Jo, tam se slejzají milenecký páry. Tam jsem se, blbec, nepodíval,“ přiznal Hřebejk, ale to už štábní strážmistr Sýkora opět pokračoval.

„A tam mu, pane štábní, došlo, že ji tam recepční moc dobře zná, takže asi nebyl jedinej, kdo s ní něco měl. Proto byl rád, že to skončilo. Tu kapavku samozřejmě popřel, jestli vám to, pane štábní, takhle stačí.“

„Úplně, pane kolego. Jak víme jméno té dámy, to ostatní už si dohledáme. Jsme v Písku dlužníci, kdykoliv se můžete na pátračku obrátit. Moc jste nám pomohli,“ ukončil Hřebejk hovor s Plzní a první, co udělal, zavolal doktora Cafourka a zeptal se ho, jestli by ta dáma, co mu připadala, že poslední dobou tak přibrala, se nemohla jmenovat Barbora Fajmanová. Ten byl chvíli ticho a bylo slyšet, jak se radí se sestrou.

„Jestli Barbora, to vám, Hřebejk, neřeknu, ale to jméno se zdá mně i mý sestře dost povědomý. I když ta tvrdí, že jí bude něco kolem padesáti. Řek bych, že jo. Neříkejte, že jste ji našel?“

„Vypadá to, že jo, doktore.“

„Tak to jste u mě kanón, Hřebejk! Počkejte chvilku, sestra hledá toho jejího kluka, toho bysme tu měli mít,“ odmlčel se doktor Cafourek a vzápětí nadiktoval Hřebejkovi bydliště Romana Fajmana.

Nacionále Barbory Fajmanové si štábní strážmistr Hřebejk lehce zjistil, a i když ho překvapil její věk, táhlo jí už na čtyřicet šest, tak si ji předvolal na pátračku. Už když se objevila Barbora Fajmanová ve dveřích četnické pátračky, tak Hřebejkovi došlo, že je pěkně vedle. Fajmanová byla ženská pěkně při těle a Hřebejk najednou nevěděl, jak začít. Začal tedy s cesťákem Hegenbartem, hodinovým hotelem Ptáčkovna a penzionem Honzíček, zmínil se i o pohlavní nemoci. Nic z toho Fajmanová nezapřela, protože viděla, že četníci toho vědí hodně. Hřebejk šikovně přešel na rodinu, dozvěděl se, že manžel Viktor je o dvacet pět let starší, zabrousil pak lehce i na syna, kterého Fajmanová začala vychvalovat do nebes, jak je to výborný student gymnázia a sportovec, který jim dělá radost. Toho Hřebejk okamžitě využil a zeptal se, jestli jejich jedináčkovi nechybí sourozenec.

„Když byl menší, asi jo. Přál si ještě brášku, ale měla jsem moc ošklivý porod a po roce jsem musela jít na ženskou operaci, takže o dalším dítěti už nemohla být řeč.

Doufám, pane štábní, že tenhle rozhovor můžu vzít jako důvěrný a že to zůstane mezi námi. Nerada bych přišla o rodinu,“ zapálila si Fajmanová cigaretu v dlouhé špičce a Hřebejkovi bylo jasné, že tady je s tipem doktora Cafourka úplně vedle. To, co prohlásil doktor Cafourek o Fajmanové, v tom měl pravdu, protože jí to koukalo z očí a pořád to byla ženská, co by stála za hřích. Dokonce i za další zápis v Hřebejkově v osobním spisu, ale to bylo všechno. Hřebejk chtěl to povídání s Fajmanovou co nejdřív ukončit, což také udělal.

„Tu diskrétnost vám můžu, paní Fajmanová, slíbit, co se tady projedná, to je pro nás hrob. Na druhý straně vám dám, paní Fajmanová, dobrou radu, za kterou nic nechci. Uvědomte si, že Písek je malý město a tady se nic neutají. Příště si pro ty vaše techtle mechtle laskavě vyberte něco vzdálenějšího. Kapišto?“

„Rozumím tomu moc dobře, pane štábní, a děkuji vám za radu i za diskrétnost,“ típla Fajmanová cigaretu do popelníku. A štábní strážmistr Hřebejk byl opět na začátku případu, kdy se našlo na smetišti na Jiráskově nábřeží mrtvé novorozeně.

To, že Hřebejk neslavně dopadl s tipem doktora Cafourka, to si samozřejmě nenechal pro sebe a hned po odchodu Fajmanové o tom podal meldunk veliteli pátračky.

„No bóže, tak mu to holt tentokrát nevyšlo. Jinak doktorovy dobře míněné rady už nám mockrát pomohly, to mu nemůžete, Hřebejk, upřít. Hledejte dál. Nic jiného nám nezbude, když z toho nechceme mít na pátračce neznámou vraždu. Co galerka, ta je tentokrát hluchá?“ nabídl štábní kapitán Votruba Hřebejkovi viržinko.

„Ani ťuk, pane štábní. Ví o tom, ale nikdo se neozval. Tam by se taková věc brzo provalila. Abych řek pravdu, nevím si s tím případem rady,“ přiznal nerad Hřebejk a bylo na něm vidět, že ho to opravdu dost mrzí.

„To jsme tedy dva, Hřebejk. Tady je každá rada drahá a mě taky nic nenapadá. Říkám to moc nerad, ale nechte ten případ Popelky uležet, třeba se časem něco objeví a budeme zase fořti. Máte na čem dělat, lidi kradou, jak kdyby měl přijít konec světa, dělejte na vloupačkách do krámů, tam se nám hrubě nedaří. Nechte ten případ nějakou dobu spát. Udělal jste v tom dost, kde nic není, ani smrt nebere. Rozumíme si, Hřebejk?“

„Asi máte pravdu, pane štábní, pustím se s Kovaříkem do těch zlodějen,“ souhlasil štábní strážmistr, a jen co přišel do kanceláře, vyndal ze skříně tři případy vloupání do píseckých prodejen, dva do sklepů, jeden případ krádeže prádla z půdy a dva případy vloupání do hospod. Na případech sice dělali četníci od vrchního strážmistra Ševčíka, ale ti se spíš motali kolem dodržování veřejného pořádku a menších zlodějen, na zdejší galerku od věže a z Portyče neměli takové páky, jako měli četníci z pátračky. Proto Hřebejk hned vyrazil do města za svými ovečkami, jak říkal svým informátorům, co mu občas, aby si to u něho vypiglovali, hodili něco na ucho. Když se vrátil zpátky na pátračku, měl jasno, kdo má na triku vloupání do hospody Na Radosti a do hospody na železniční zastávce Písek-město. Bordelmamá Šestáková z Domu laskavé neřesti Na Pěníku mu práskla, že tlusté Maďarce přinesl pití a cigarety malý Francek Jebavý z Purkratic zvaný Jebák, a měl jasno i pokud jde o vloupání do sklepů v Rokycanově ulici. To měl na svědomí známý sklepař, hubeňour Jindra Brandejs z Jeronýmovy ulice, který s taškou ukradených kompotů, naložené zeleniny, konzerv a nářadí nešel daleko a prodal vše v nejbližší hospodě U Mazánků, kde byl štamgastem. Pokud šlo o vykradené prodejny, tak momentálně byli na svobodě Jan Fencl, zvaný Bubák a Vlastimil Brožek zvaný Drobeček. Ten ale nepřipadal v úvahu, neboť by skleněnou výplní ve dveřích se svojí hromotluckou postavou těžko prolezl. Ti všichni měli už v té chvíli jistotu, že si pro ně četníci z pátračky ráno přijedou.

Jako první se objevil na pátračce Francek Jebavý. Ten už měl ve fochu na pátračce načatý druhý lístek, ten první měl popsaný samými menšími zlodějnami a nebyl s ním při výslechu žádný problém. Když se ho Hřebejk zeptal, jestli tuší, proč skončí zase ve věznici nad řekou, kývl mu na to hlavou.

„Už dlouho jsem si neudělal pořádný bene, pane štábní, tak jsem vyrazil na noční směnu. Ten flastr, co mi dají u soudu, si v lapáku odsedím na hajzlu a budu mít na Vánoce kapra. Jak to vidíte vy, pane štábní? Budu do léta doma?“

„Francku, to těžko. Máš toho za sebou hafo, spíš počítej ještě s jedním kaprem o Vánocích.“

„Za pár flašek chlastu a pár zorek a takovou dardu?“

„Krást se nemá, Francku. Je to i v Písmu svatým. Desatero přece znáš. Kdys byl naposled u zpovědi?“

„Jestli myslíte, pane štábní, děkana Svobodu, tak u toho jsem ještě nikdy nebyl. Viděl jsem ho ale na hřbitově v Topělci, když měl pohřeb Honza Mašek. To jsem u zpovědi častějc u vás na pátračce.“

„Děláš chybu, Francku, tady ti nikdo z nás rozhřešení nedá. Na to si musíš počkat u soudu a tam, jako děkan Svoboda, Zdrávasy nedávají. Budeme papírovat, Francku,“ sedl si Hřebejk za psací stroj a ani ne za půl hodiny už Jebavý zahříval kavalec v separaci.

Sklepaře Jindru Brandejse přivezl na pátračku strážmistr Kovařík a rovnou si sedl k psacímu stroji a začal s ním sepisovat protokol k vykradeným sklepům, které mu Brandejs pustil už cestou na pátračku. Pro Jana Fencla alias Bubáka si zajeli Hřebejk s Kovaříkem do hospody Na Krejcárku, a jen co se tu četníci objevili, Bubák se na ně smutně pousmál.

„Já jsem vás čekal už dávno, pane štábní. Ten kančí guláš si můžu dojíst?“

„My ho za tebe, Bubáku, dojídat nebudem. Je dobrej?“

„Výbornej, pane štábní. Ovšem chce to nejmíň dvě piva.“

„Tak s ním nepospíchej, my si ho dáme taky,“ objednal Hřebejk u hostinského dva guláše a tři piva, a když odjížděli z hospody, byly ty vykradené krámy venku.

Po příjezdu na pátračku se ozvalo z první separace bušení na dveře. Hřebejk se šel hned podívat, co Francek Jebavý chce, a když otevřel dveře, hned zjistil, proč Francek se sepnutýma rukama bušil na dveře separace.

„Pane štábní, moh bych dostat z těch ukradenejch zorek jednu krabičku? Co vám to udělá? Všechno jsem přiznal, nebudete škodnej, protože já mám pro vás slušnej erfolk.“

„Z těch zorek ti, Francku, nic nedám, protože to je předmět doličnej a je to už zapsaný. Musí ti stačit tady pár mých egyptek,“ sáhl štábní strážmistr do kapsy pro cigarety a vysypal Franckovi do ruky šest cigaret. Jebavý si hned jednu zapálil a pak se zeptal Hřebejka, jestli nemají udělanou nějakou půdu.

„To máme, Francku. Ty o někom víš?“

„No? Vím a nevím. Moje ségra dělá v Portyči ve Fezovce a tam se jí Jiřka Jandů pochlubila, že nedávno si za slušnej peníz pořídila dvě nový cejchy, prostěradla a záclony. No řekněte, pane štábní, když ten její sedí v lapáku, kde by na to ta Jiřka vzala?“

„Což, divný to je, až na to, že z tý půdy, co máme hlášenou, nezmizely cíchy, ale jen dámský fajnový prádlo, noční košile, ručníky a utěrky. I tak dobrý, Francku,“ odešel Hřebejk ze separace a to, co mu řekl Francek, mu začalo vrtat hlavou. Pokud to byla půda, že by to nikdo nenahlásil?

Druhý den, když bylo na pátračce uklizeno a oba pánové skončili v písecké věznici nad řekou s výhledem na splav, vyrazil štábní strážmistr Hřebejk do Portyče do Fezovky za Jiřinou Jandovou. Jandová nijak nezapírala a hned z ní vypadlo, že všechno prádlo koupila od Pepiho Klusáčka za stovku, a protože bydlela nedaleko od Fezovky na Jihru, došel si Hřebejk pro věci, které prokazatelně Pepi Klusáček někde ukradl. Jandová mu s těžkým srdcem věci vydala, a když to začal Hřebejk prohlížet, zaujal ho monogram vyšitý na prostěradle s velkými písmeny Žet a Ká. Na vydané věci vydal Jandové potvrzení a okamžitě mazal za Klusáčkem do Čechovy ulice do hospody ke Kvěchům, která byla druhým domovem Pepiho Klusáčka.

Pepi Klusáček, který bydlel ve Svatotrojické ulici, nebyl nikdy žádný velký zloděj. To, že by se vydal na půdu, to už muselo být čiré zoufalství, aby měl na pivo. Občas vypomáhal na nedalekém hřbitově hrobníku Karvanovi kopat hrob, ale na starém hřbitově už se s otevřením Lesního hřbitova na Americe pohřbívalo jen do starých hrobů, takže měl o peníze pořád dales, protože nikde nedělal a byl odkázaný na to, co mu kdo v hospodě zaplatil. V hospodě u Kvěchové Hřebejk Klusáčka nenašel. Od hostinské se dozvěděl, že Pepimu už na sekyru nedá, ale že ho určitě najde vedle v hospodě U Mostu, kde mu hrobník Karvan určitě nějaký to pivo zaplatí. Měla pravdu, protože tam Hřebejk v písecké jedové chýši Klusáčka opravdu ve formance našel. Pepi tam seděl sám, a tak si k němu Hřebejk přisedl, objednal dvě piva a nemusel vůbec nic říkat, protože měl s sebou věci od Jandové, převázané provázkem. Teprve když se Hřebejk s Pepim napili, tak mu řek, aby kápl božskou, kde že k těm věcem přišel.

„Doba je moc zlá, pane štábní. O práci jeden nezavadí, a tak jsem vyrazil na půdu. Měl jsem sekyru v hospodě u Buchtěte Hrachů, a tu jsem musel zamáznout. Co bych zapíral. Lidi moc nekapou, a když už někdo skončí v penále, tak ho strčí do jámy na Lesním,“ postěžoval si Klusáček a nabídl si od Hřebejka egyptku.

„Pepi, už se stalo, mě teď nejvíc zajímá, kdes tu pitomou půdu vůbec udělal? Máš kliku, že nám to nikdo nenahlásil. Takže dopijem to pivo a ty mi teď, Pepi, řekni, kterej barák to byl, a půjdem se tam spolu podívat.“

„To je ale, pane štábní, flák cesty. To je až v Harantovce, kde jsem skládal uhlí a omrk jsem si to tam i nahoře,“ ukázal Pepi na balík prádla.

„Ten taky neponesu já, ale ty, Pepi. Mně stačí, když mi ukážeš ten barák,“ dopil Hřebejk pivo, zaplatil a už si to šlapal s Pepim přes most do Harantovy ulice.

Pepi Klusáček dům, kde skládal uhlí a pak si tam došel pro prádlo na půdu, neomylně našel. Na chodníku byly ještě tmavé stopy po uhlí a Hřebejka zajímaly jen zvonky štokového domu. Žofie Kandlátová mu sice nic neříkala, ale to mu úplně stačilo. Rovnou to vzal s Pepim Klusáčkem na pátračku, tam s ním sepsal protokol, Klusáčka pustil domů a vyrazil na radnici na popisný úřad, aby si zjistil vše kolem Žofie Kandlátové. To, co jsi tu zjistil, bylo víc než zajímavé. Úřednice z popisáku Kandlátovou dobře znala a kromě toho, že Hřebejkovi prozradila, že je šedesátiletá Kandlátová už delší dobu vdova, mu pošeptala do ucha, aby to její kolegyně neslyšela, že Kandlátová, aby si vylepšila finanční situaci, propůjčuje jeden ze svých pokojů ke schůzkám mileneckým párečkům. S tím když přišel štábní strážmistr Hřebejk za velitelem pátračky, šly brýle z očí na čelo.

„Takže to tam, Hřebejk, funguje jako abštajk a my o tom nic nevíme,“ šly brýle z čela zpátky na oči a Hřebejk byl k nezastavení. Hned si došel pro spis Popelka, přinesl s ním předmět doličný, zakrvácené prostěradlo, a hned to porovnal s prostěradlem, co mu vydala Jiřina Jandová.

„Vidíte to, pane štábní? Sedí to jak prdel na hrnec. Proto taky ta Kandlátová nenahlásila to ukradený prádlo z půdy. Zřejmě jí to všechno došlo, že kdyby se to začalo vyšetřovat, tak by se na to přišlo,“ chystal se Hřebejk zapálit si svoji smradlavou egyptku, ale štábní kapitán Votruba sáhl do stolu pro novou krabičku fajnových viržinek a hned mu jedno nabídl.

„Hergot, Hřebejk, to vypadá, že jsme opravdu zatraceně blízko. Zejtra hned ráno tu Kandlátovou stáhnem a musí to z ní tady vypadnout. K tomu porodu a k vraždě tý Popelky muselo sichr dojít u ní v bytě. Odpovídá i to, co nám řek ten popelář Zobal. Ten barák je opravdu kousek od hospody U Mazánků,“ podíval se Votruba na velký plán Písku na nástěnné mapě.

„Je to jasný, Hřebejk. Ještě teď si obstaráme u vrchního soudního rady Žlábka povolení k domovní prohlídce a obrátíme to tam tý bábě v tom abštajku naruby, protože tam se, Hřebejk, vraždilo!“ nechal si štábní kapitán Votruba spojit Krajský soud, a jakmile se mu ozval vrchní soudní rada Žlábek, začal pěkně od Adama. Jakmile skončil, ozval se v telefonu pořádný buchcák, což bylo pro soudního radu Žlábka typické znamení, že po celou dobu kouřil své oblíbené havana. Když se zklidnil, dostalo se pátračce velké pochvaly.

„Milej Votrubo, tu domovku samozřejmě máte. Tak jak jste mi to celý vypověděl, to je na film nebo na román. Hřebejk je sice pořádná kancovina, ale umí si na případ zajít, to se mu musí přiznat. Doufám, že na tu ženskou s tím jejím abštajkem pořádně kleknete, aby kápla božskou. Popravdě řečeno, moc jsem si, Votrubo, od toho případu nesliboval, ale opět se potvrdilo, že takovej případ se musí opravdu vyšlapat, a to Hřebejk umí. Dejte hned vědět, jak jste dopadli. Mimochodem, ta černá registračka u okna s tím šanonem Přísně tajné je doplněná? Takovej případ se musí, Votrubo, zapít,“ ozval se znovu buchcák a Votruba si musel počkat, až skončí.

„Je doplněná, pane vrchní rado. V Blatný jim to letos zase pěkně kapalo.“

„To rád slyším, to je moc dobrá zpráva. Servus, Votrubo, a ozvěte se,“ ukončil vrchní soudní rada Žlábek z Krajského soudu hovor a štábní kapitán Votruba si spokojeně zamnul ruce.

„A máme to, Hřebejk, v suchu. Zejtra tam k tý Kandlátový vlítnem a začneme s domovní prohlídkou. Jak koukám na to zkrvavený prostěradlo, technik Číp by měl v posteli najít krvavý fleky na matracích,“ zapálil si velitel pátračky viržinko, a aby se zítra dařilo, ukázal Hřebejkovi na vysokou černou registračku u okna, kde byla baterie několika lahví blatenské slivovice.

To, že druhý den nemohl štábní strážmistr Hřebejk dospat, bylo pochopitelné. Byl vzhůru už od půl šesté a čekalo se netrpělivě na příchod štábního kapitána Votruby, který si ten den ale pospal a objevil se na pátračce až kolem osmé hodiny. To už byl Hřebejk dost nervózní, a když viděl, že si bere velitel pátračky noty ze skříně na ranní poradu, měl k tomu připomínky.

„Hřebejk, v klidu, na všechno dojde. Skočte za vrchním soudním radou Žlábkem pro povolení k domovce a pak do tý Harantovky všichni vyrazíme,“ vzal si k sobě Votruba Pátrací věstník, a teprve když všechno probral, až pak mohl Hřebejk vyrazit na Krajský soud.

Přítomnost tolika četníků před domem, kde bydlela Žofie Kandlátová, způsobila rozruch. Z hospody U Mazánků se vyhrnulo několik hostů a všichni se dohadovali, co se mohlo v domě stát, že na to přijela četnická pátračka v čele s jejím velitelem štábním kapitánem Votrubou. Objevilo se tu i několik štamgastů nejen z hospody, ale i štamgastů četnické pátračky, kteří v tom měli okamžitě jasno a tvrdili, že buď je to jó velká zlodějna, nebo nějakej mord. K mordu se pak přiklonili i další čumilové, neboť se tu objevilo auto s doktorem Cafourkem. Pokud měl štábní strážmistr Hřebejk obavy, že Kandlátová může jít hned po ránu do města, tak byl úplně vedle, protože ta jim přišla otevřít v noční košili a v županu. Že to bylo pro ni velké překvapení, když jí štábní kapitán Votruba dal do ruky povolení k domovní prohlídce, to nemohla Kandlátová nejen zastřít, ale ani vydýchat. Zvlášť když jí oznámil, že jako důvod domovní prohlídky je vražda novorozeněte v jejím bytě. To ji v kuchyni doslova posadilo do židle a nebyla schopna slova.

„To, že ten váš kvartýr, paní Kandlátová, fungoval jako výnosný abštajk, to nemůžete zapřít. A to, že tady došlo ke zločinu, to taky ne. Máme o tom důkazy!“ uhodil na Kandlátovou Votruba a Hřebejk vyndal z papírového pytle zakrvácené prostěradlo a ukázal jí vyšitý monogram. To úplně stačilo. Kandlátová se chytla za srdce, svalila se ze židle jak špalek a hned tu měl doktor Cafourek práci. Naštěstí to byly jen mdloby a Kandlátová se z toho dostala. To už řádil v jednom pokoji technik Číp, který přinesl do kuchyně matraci, na které byl vidět zřetelný flek od krve, a strážmistr Kovařík přinesl do kuchyně několik prostěradel s vyšitým monogramem. Vše bylo řádně zadokumentováno, Kandlátová byla vyzvána, aby se oblékla, a po půl hodině už tady pátračka neměla co na práci.

Výslech Žofie Kandlátové trval zhruba hodinu a vedl ho štábní kapitán Votruba, který si potrpěl na podrobnosti. Poprvé tu padlo jméno Klára Mošínová z Českých Budějovic a Přemysl Svojanovský z Písku, kteří víc jak rok používali abštajk ke svým tajným schůzkám. To, že tu Mošínová porodila, to Kandlátová nepopřela. Trvala na tom, že se dítě narodilo mrtvé, což jí doktor Cafourek okamžitě vyvrátil. Nakonec připustila, že ho mohla Mošínová hned při porodu zabít, protože neslyšela jeho pláč. K porodu mělo dojít podle ní po hádce se Svojanovským, který byl i u porodu a s nímž tu měla Mošínová schůzku. Mrtvé dítě, zabalené v prostěradle, vyhodil do popelnice před domem Svojanovský, když odcházel z bytu. Mošínová u ní byla ještě dva dny a teprve pak odjela domů. To, že je Mošínová v jiném stavu, to na ní Kandlátová celou dobu nezpozorovala. V jejím bytě se scházela Mošínová se Svojanovským třikrát v měsíci, vždy v pátek, a zůstávali u ní přes noc. Za každou návštěvu jí platil Svojanovský stovku. Kandlátová po výslechu putovala do separace a štábní strážmistr Hřebejk si dojel domů pro Svojanovského, který se přiznal už v autě, a štábní kapitán po jeho výslechu nechal v Českých Budějovicích zadržet rozvedenou Kláru Mošínovou, která se četníkům na českobudějovické pátračce k vraždě novorozeněte v plném rozsahu přiznala.

Mošínová i Svojanovský skončili ve vazbě Krajského soudu, Kandlátovou čekal na svobodě soud pro kuplířství a neoznámení trestného činu vraždy, i když vrchní soudní rada Žlábek při sezení na pátračce při koštování blatenské slivovice konstatoval, že se jí to bude asi těžce dokazovat.

DEN PRO ŠTÁBNÍHO STRÁŽMISTRA HŘEBEJKA

Kdyby se někdo začátkem roku sedmatřicet zeptal velitele písecké četnické pátračky nadporučíka Josefa Votruby, jaký že to bude pro pátračku rok, určitě by nerozhodně pokrčil rameny. Rajón četnické pátračky, který sahal až do Sušice, tedy až k hranici s Německem, byl v té době z bezpečnostního hlediska velice problematický. Z Německa se pašoval do Československa nejen cukerín, ale i kokain, a v poslední době dokonce i zbraně. Jediné, co v té době pan nadporučík Votruba v té době věděl skoro s jistotou, že v tomto roce by měl být povýšen konečně na štábního kapitána, a čekal to někdy v průběhu roku. Přestože písecká četnická pátrací stanice byla nahoře velmi dobře zapsaná, protože během roku vyřešila spoustu závažných případů, generální velitel četnictva, pod kterého spadalo povyšování důstojníků, si dal s povýšením píseckého velitele pátračky na čas a nadporučíka Votrubu povýšil až v první dekádě listopadu toho roku. Štábní kapitán Votruba nechal zajištění oslavy na svém zástupeckém štábním strážmistru Kubíkovi, který hned druhý den zajistil vše potřebné, aby nikdo z osazenstva pátračky večer na oslavě nestrádal. Že se ta oslava povýšení pana štábního moc nepovede, tak za to mohly dva telefonáty po osmé večer, kdy recepční z hotelu U Tří korun oznámila výstřel na pokoji číslo čtyři, a protože jí to nedalo, tak se tam šla asi po deseti minutách podívat a zjistila, že je tu na zemi mrtvý cesťák Jaroslav Uherský. Ještě než se dal výjezd pátračky kolem půl deváté dohromady, oznámila na pátračku Pavla Veselá z hospody U Mostu, že u bývalého špitálu, pár kroků od zvonice, našla mrtvou mladou ženu, která má prostřelenou hlavu. Tím okamžikem oslava vzala za své, a protože na oslavě nemohl chybět vrchní soudní rada Žlábek z Krajského soudu a u každé mrtvoly ani doktor Cafourek, který se na oslavě aktivně podílel, vyrazili všichni nejdříve ke starému špitálu, kde už byla spousta čumilů z hospody, kteří si takový mord nemohli nechat ujít. Štábní strážmistr Hřebejk okamžitě zahnal všechny čumily zpátky do hospody a ke slovu se tu dostal jako první technik praporčík Číp, který tu udělal pár obrázků, prohledal oblečení mrtvé ženy a podle dokladů zjistil, že se jedná o třicetiletou Martu Kaděrovou z Písku, z Jeronýmovy ulice. Doktor Cafourek tu moc práce v tomto případě neměl, konstatoval smrt střelnou zbraní a všichni tu začali v okolí hledat nábojnici, která se ale nenašla. Hřebejk hned nato odešel do hospody zavolat na místo pohřebáky od Borovičky a po jejich příjezdu se všichni odebrali do hotelu U Tří korun. V hotelu se to, zaplať pánbůh, obešlo bez čumilů, protože recepční Kroupová, hned jak to zjistila, zamkla pokoj. A i tady jako první úřadoval technik pátračky praporčík Číp, který se podivil nad tím, že se tu nejen nenašla žádná zbraň, ale ani žádná nábojnice. Doktor Cafourek prohlédl mrtvého, konstatoval to samé jako u Kaděrové s tím, že muž byl střelen do srdeční krajiny, takže s umíráním neměl problém. Ani tady se nenašla žádná nábojnice, a to už štábní kapitán Votruba s Hřebejkem v recepci vyslýchali recepční Kroupovou, která jim uvedla, že výstřel uslyšela v době, kdy byla dole v kuchyni, a protože jí to nedalo, šla se po nějaké chvíli podívat po pokojích, a když narazila o patro výš na pokoj číslo čtyři, který byl odemčený, tak vešla dovnitř a uviděla tu hrůzu.

„Nevšimla jste si, jestli tam byla v tý době u toho mrtvého nějaká zbraň?“ zeptal se jí štábní kapitán Votruba.

„To nevím, pane štábní, protože jsem dál nešla, hned jsem zamkla pokoj a šla jsem dolů volat.“

„To jste udělala dobře. Za jak dlouho jste se z tý kuchyně, kdy jste zaslechla výstřel a prošla všechny pokoje, mohla dostat na tu čtyřku?“

„Těžko říct, pane štábní. Mně to jako výstřel vůbec nepřišlo. Myslela jsem, že někdo prásk dveřma, ale kuchař mi řek: Kroupová, vy si tady klidně pijete kafe a někdo se vám tam nahoře odbouch. Teprve pak jsme spolu šli a prohledali jsme hotel. No, tak deset minut, možná čtvrt hodiny to asi tak mohlo trvat, než jsme se na tu čtyřku s kuchařem dostali, ale nikdo z nás do pokoje nešel,“ dušovala se recepční a zavolaný kuchař Bergr jí to potvrdil a připomněl, že to byl on, kdo řekl recepční, aby pokoj okamžitě zamkla a volala četníky. Ani on si ale nevšiml, že by u mrtvého muže ležela nějaká zbraň.

„No, tak vám, Kroupová, děkuju, my si teď opíšeme seznam ubytovaných hostů a uvidíme. Otevřel vám někdo z hostů pokoj, když jste procházeli s kuchařem ten hotel?“

„Nikdo, pane štábní. V týhle době jsou hosté většinou ještě venku, máme tu ubytovaných jen pět párů a na desítce je už tejden nějakej Josef Pavlásek ze Sušice, ale ten chodí až kolem desátý. Uherský se tu ubytoval před dvěma dny dopoledne, obchoduje se singrovkama, v Písku je tak třikrát čtyřikrát do roka. Šlo by to, pane štábní, zařídit, aby tu hosté neviděli pohřebáky?“

„Ty tu budou, Kroupová, coby dup. My se teď mrknem na tu čtyřku, a až se tu objeví, tak je za námi pošlete. Před chvílí jsme byli u starýho špitálu u mostu na zastřelený ženský.“

„Ježíšmarjá! Aby to tak byla ta slečna, co byla za Uherským včera k večeru. Náhodou jsem šla kolem jeho pokoje a slyšela jsem, jak se tam spolu hádali.“

„Vy mě, Kroupová, lekáte. Jak ta slečna vpadala?“

„Byla drzá, pane štábní. Já jsem jí řekla, že pana Uherskýho jí zavolám telefonem, aby na něho počkala v kavárně, a ona mi na to řekla, že to by se načekala, a šla rovnou do patra. Nedalo mi to a šla jsem za ní nahoru, ale už jsem jen slyšela z pokoje, jak na sebe oba křičeli.“

„To jste nám ale neřekla, jak vypadala,“ vložil se do toho štábní strážmistr Hřebejk.

„Jo. Tak byla o něco větší než já, naondulovaná blondýna, štíhlá a musela vědět, že ten Uhreský je na čtyřce. Jo, a měla na sobě takovej tmavě zelenej vlněnej šik kostýmek.“

„Takže dáma.“

„No, dáma nemluví tak sprostě, jako mluvila ona. To byste museli slyšet, páni četníci!“

„Odkdy byl Uherský dneska vlastně na pokoji?“ zeptal se Votruba.

„To je to, co nevím. Byla jsem nějakou dobu dole v kuchyni, ale viděla jsem ho odcházet krátce před obědem.“

„Koukám, Kroupová, že vy se v tý recepci moc nedržíte a jste v tý kuchyni víc než tady za pultem,“ neodpustil si Hřebejk výtku.

„Asi musel proběhnout kolem dveří do kuchyně a já jsem to nezpozorovala. Vždyť je to pár schodů. Vzal si v recepci klíč a šel do pokoje. Kuchař je můj zeťák, a tak jsem mu pomáhala krájet rohlíky na zejtra do knedlíků.“

„Tak rohlíky do knedlíků. To není hotel, Kroupová, to je díky vám průchoďák. Jsem zvědavej, co na to řekne pan Procházka,“ neudržel se Hřebejk, protože v té době, co byla recepční v kuchyni, mohl kdokoliv projít nahoru do pokoje Uherského a taky odejít.

„Ta zastřelená žena u mostu, to je taky blondýna, pane štábní?“ obrátila se recepční na Votrubu a snažila se zavést hovor na jiné téma.

„To je bruneta, ale i tak jste nám to, paní recepční, s tou kuchyní pěkně zkomplikovala,“ sebral se Votruba a konečně se šli s Hřebejkem podívat na pokoj Uherského.

Že nejde o loupežnou vraždu, tak o tom svědčily dvě tisícovky a jedna pětistovka v peněžence Uherského, které se našly v saku, které bylo přehozeno přes židli u stolu poblíž dveří. I když štábní kapitán Votruba neměl rád odvážné verze doktora Cafourka, přestože v nejednom případu měl pravdu, tak se ho Votruba zeptal, co tomu říká.

„To, že byl mrtvej na fleku, to už jsem ti, Votrubo, řek. Podle polohy těla to vypadá, že ten, kdo střílel, se dvakrát nerozmýšlel a vpálil to do něho, jen co mu otevřel dveře a udělal krok dozadu. Zbraň jste žádnou nenašli a ani vystřelenou patronu, podle mě je to vražda. Uvidíme, jestli na tý košili nenajdou páni z laborky zplodiny prachu. Sebevraždu bych asi vyloučil, i když pro jistotu uděláme stěry na prachovou náplň z obou rukou. Uvidíme po pitvě. Mě napadá taková blbá myšlenka, jestli se ten chlap sám neodbouch a nějakej zvědavec tu nebyl dřív než ta recepční a tu bouchačku mu nevzal. Ale to je už hodně odvážná verze,“ zapálil si doktor doutník a nabídl i ostatním.

„Přikláněl bych se k názoru tady Čípa, že se střílelo z revolveru, protože se tu nenašla hilzna, a moc bych za to nedal, že i ta zastřelená ženská před špitálem…? Ale to se zjistí až po pitvě. Víc ze mě, Votrubo, nedostaneš, to už bych hádal z křišťálový koule,“ došlo na placatici koňaku, bez které nedal doktor Cafourek ránu, a to už se na chodbě objevili dva pohřebáci s rakví a za nimi recepční Kroupová.

„Tenhle nebožtík půjde taky na soudní, pánové,“ ukázal doktor Cafourek na mrtvého Uherského a recepční Kroupová byla spokojená, že tady nikdo z hostů ty pohřebáky s rakví neviděl.

Že dostane oba případy do referátu štábní strážmistr Hřebejk, to bylo jasné už od začátku, i když si svým způsobem o to říkal zástupecký velitele pátračky štábní strážmistr Kubík, který už dlouho takový případ nevyšetřoval, protože prakticky nevytáhl paty z pátračky a byl po celý den zahrabaný v papírech a v různých dožádáních od jiných útvarů, které požadovaly prověření pokud možno už včera. Že oba případy, i když nebylo v tu chvíli jasné, že spolu souvisí, přidělil štábní kapitán Votruba štábnímu strážmistru Hřebejkovi, to udělal dobře, protože už za dva dny se po pitvě potvrdilo, že ty případy spolu budou souviset. V zastřelené Martě Kaděrové a stejně tak v Jaroslavu Uherském se totiž našly projektily ráže osm milimetrů, a protože se na místě nenašly žádné prázdné nábojnice, usuzovali četníci, že jak Kaděrová, tak Uherský byli patrně zastřeleni revolverem. Nabízel se starší typ armádního osmiranného revolveru RAST-GASSER 1898, ráže osm milimetrů. První, co Hřebejk udělal, že si zavolal do Prahy na evidenci zbraní, jestli Jaroslav Uherský není držitelem zbrojáku na tuto zbraň, a protože mu bylo obratem sděleno, že Uherský žádnou zbraň nemá, rozhodl se pátrat v okolí kolem Marty Kaděrové, a začal u její matky Josefíny.

Marta Kaděrová byla úřednicí na radnici, byla dva roky rozvedená, měla čtyřletou dceru Josefínu a její matka, která se jí starala o dceru, Hřebejkovi přiznala, že dcera jí nikdy neřekla, s kým to dítě má, protože se svým bývalým mužem mít dítě nemohla. Když jí Hřebejk ukázal fotku Uherského a zeptal se jí, jestli ho někdy s její dcerou neviděla, tak zakroutila hlavou, ale vzpomněla si, že dcera v minulosti o nějakém Jaroušovi mluvila a že dostávala z Prahy od někoho každý měsíc čtyři sta korun.

„Nemohly to bejt alimenty?“

„A co by to tak mohlo bejt jinýho, pane štábní? Když jsem se dcery ptala, kdo jí ty peníze posílá, tak mi řekla, abych se nestarala. Tak jsem se nestarala. Přestože můj starej dělá na pile u katru, čtyři stovky do domácnosti, to už jsou slušný prachy, pane štábní. Dcera si z nich koupila před rokem novou singrovku, byla moc šikovná. Šila si nejen na sebe, ale občas něco spíchla i kamarádkám. Jinak ten její bejvalej jí nedal korunu a ani se mu nedivím, když ta holka není jeho.“

„Nevíte, jestli měla dcera nějakou známost?“

„To víte, že měla. Krev není voda, pane štábní. Vždyť jí ještě nebylo ani třicet. Každou sobotu chodila tancovat ke Dvořáčkovi do Venecie. Mně se nikdy moc nesvěřovala. Na radnici si vydělá dost, o dcerku se starala, ta chodí jak ze škatulky, nouzi jsme neměli. Mně pořád nejde do hlavy, pane štábní, komu mohla vadit, že ji sprovodil ze světa. Nikomu nic zlýho snad neudělala,“ spustila Prejzová pláč a začala se shánět po kapesníku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zločin v abštajku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.