Martina Monošová

Rytierova druhá šanca

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Martina Monošová, 2019
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover © Martina Monošová
Layout © Marenčin Media, s. r. o.
819. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0582-1 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0583-8 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0584-5 (ePub)

Tento dokument obsahuje vložené písma licencované pod licenciou OFL. Viac info na http://scripts.sil.org/OFL

Na tomto mieste si dovoľujem poďakovať za pomoc a spoluprácu pri objasňovaní niektorých historických faktov vedeckej pracovníčke Historického ústavu Slovenskej akadémie vied, pani Diane Duchoňovej, PhD.

Ďalej ďakujem za pomoc môjmu bratovi a mojej mame.

Venujem môjmu bratovi.

„Vraciame sa na miesta, kde by sme chceli zotrvať a zotrvávame tam, odkiaľ by sme sa mali vrátiť.“

Martina Monošová

Koniec leta, r. P. 1531, Španielsko

Prešlo len čosi vyše týždňa, odkedy jeho chovanica Sophie de Marginel, ktorú miloval ako vlastnú dcéru, opustila jeho španielske sídlo, zámok Corte la roca roja a vyslúženého vojaka, štyridsaťdvaročného Honoré Romaniera, markíza de Pays-Rouge, prepadlo nepríjemné tušenie. Najskôr ho pripisoval obyčajnej clivote, ktorá mu stále silnejšie zvierala srdce od chvíle, ako sa jej sprievod stratil za zákrutou hradskej. Pokúšal sa s pálčivosťou bojovať, ibaže neustávala ani po mnohých fľašiach vína, nad ktorými v pivnici dňom i nocou sedával celkom sám.

A ani vo dne nechcel nikoho okrem plného džbánika vidieť, až kým v jeden podvečer k oknám jeho komnaty na prvom poschodí nedoľahol z nádvoria nečakaný lomoz. V polovedomí mu znel ako blízke cvendžanie zbraní, dávny a známy hrmot vojny, a tak nahnevaný, že ho vyrušili, sa vďaka svojej palici so psou hlavou krívajúc dotackal k obloku. Otvoril ho dokorán a chcel zakričať dolu na čeľaď, aby okamžite zmĺkla. No tam mu najskôr pohľad popálilo podvečerné slnko, ktoré sa v záplave štedrého ružového svetla ukladalo k západu. A keď si oči trochu privykli, zrak mu padol doprostred nádvoria na vždy dokonale upravenú Susanne Clarièreovú, ktorá pri koči dohliadala na nakladanie svojej batožiny.

Pred nepríjemným množstvom svetla si musel dlaňou zacloniť oči a vzápätí nevedel odtrhnúť zrak od neveľkej postavy skromne elegantnej vychovávateľky, sálajúcej istotou. Presne tou istotou, ktorá jeho samotného s odchodom Sophie celkom opustila.

Na jeho mužnom čele sa objavila dlhá vodorovná vráska a nielen kvôli záplave svetla ho ten pohľad zabolel a zároveň prekvapil. Celkom zabudol, že aj Clarièreová, s vždy prísne vypnutými hnedými vlasmi, z ktorých jej nikdy spod čepca nevypadne ani pramienok, odchádza.

Po dňoch, počas ktorých sa prakticky ani neprezliekol, si prstami nešikovne prehrabol dlhé vlnité, mierne šedivejúce vlasy, aby si ich narýchlo trochu upravil a poriadne sa vystrčil z okna. „Vy už odchádzate, slečna?“ zakričal, ale podarilo sa mu to až na druhý pokus, lebo jeho hlas po niekoľkých dňoch mlčania najskôr zlyhal a on si musel odkašľať.

Kým ho v okne zbadala, tiež si musela rukou zacloniť oči. „Ešte nie, pane.“

„Veď preto,“ odvetil jej. „Vedel som, že vy by ste bez rozlúčky nikdy neodišli.“ No v skutočnosti o tom zapochyboval.

„To určite nie, pane.“

„Stretneme pri večeri, slečna,“ dodal rýchlo, ako sa mu na chvíľku vrátili dobré spôsoby. Po toľkých rokoch predsa Clarièreová neodíde spod jeho strechy len tak! A musí pre ňu vymyslieť onakvejšiu večeru!

Susanne sa mu pod oknom mierne uklonila a už sa aj zvrtla, aby ďalej dohliadala na ukladanie svojich vecí do koča.

Jej batožinu tvorili jedna veľká a jedna menšia truhlica a zopár mechov, ktoré bude treba kvôli dlhej ceste dômyselne usporiadať a poriadne popriväzovať, aby sa nič z jej skromného majetku nezničilo. Bude sa to musieť stihnúť do večera, lebo ráno chcela Susanne vyraziť rovno za svitania, tak aby sa viac nemusela ničím zdržiavať. Len nasadnúť a čo najrýchlejšie odísť.

Najradšej by mala ten odchod už za sebou. Odkedy jej Sophie odišla, tak tu Susanne nič netešilo. Vedela, že to bude boľavé rozlúčenie, no netušila, že ju to zasiahne takto hlboko.

Do istej miery aj chápala markízovo nemožné správanie za posledné dni. Veď smútenie bolo na mieste. Ale do hlavy jej nešlo to jeho pitie. Nikdy uňho nebadala sklony k popíjaniu. Vždy sa správal galantne, príkladne sa staral o Sophie, pravidelne prispieval nemalou čiastkou na neďaleký kláštor a celkom sám, bez akéhokoľvek správcu, bravúrne viedol rozložité panstvo. K jeho zámku prislúchali vinice na kamenistých kopcoch, tri dediny, dve sedliacke usadlosti a rozsiahly les. Len čo bol jasný termín jej odchodu, na cestu jej veľkoryso ponúkol svoj koč i s kočišom. Zaplatil jej popredu až do konca roka, hoci bol iba koniec augusta a napísal na nové miesto výborný odporúčací list.

Takého markíza de Pays-Rouge Susanne poznala: rozhodného, pevného ako skala a veľkorysého, pravého šľachtica.

Preto nechápala zmenu toho výborného muža na tohto vetchého opilca, do ktorého predvčerom večer omylom vrazila na tmavých schodoch. Susanne práve pomáhala slúžke a šla na schody do pivnice zapáliť fakle, aby sa markíz dostal bezpečne hore, keby sa mu v noci uráčilo. A tiež chcela po niekoľkých dňoch skontrolovať, či v tej pivnici vôbec ešte žije.

A markíz sa práve vtedy vytackal po tme nahor. V jednej ruka krčiažtek, v druhej zvieral svoju palicu so psou hlavou a zároveň sa tou rukou podopieral o stenu. Na dáke svietidlo už nemal dostatok rúk. Vrazili do seba, len čo so zapálenou fakľou v ruke svižne zabočila z chodby ku schodom.

Vo svojom stave si to sotva všimol, čo spôsobilo, že narazil a spadol. Zato sa šťavnato roznadával nad strašným zmarom, lebo mu pri tom z ruky vyletel krčah s vínom a rozprskol sa na márne kúsky, kým jeho palica len tupo žuchla na okraj schodiska. Sladkastá vôňa sa rozľahla schodiskom rýchlejšie, ako mu vychovávateľka stihla pomôcť na nohy. Markíz vzápätí zmĺkol, opatrne sa v rámci svojej vratkej rovnováhy spôsobne uklonil dáme, ktorú nespoznal a u ktorej nechápal, kde sa tam zjavila. Potom sa otočil, aby sa rovnako vratko lifroval dolu schodmi do pivnice po ďalší plný krčiažtek.

Ale nech už sa markíz v posledných dňoch správal akokoľvek zle či zvláštne, v Susanne nemohol zničiť ten dobrý obraz, ktorý si o ňom počas všetkých tých rokov vytvorila.

Veď aj vďaka markízovej štedrosti príde na nové miesto ako ozajstná dáma, nie ako obyčajný slúžiaci personál. Zakladala si na svojich šľachtických koreňoch a markíz sa k nej vždy správal s náležitou úctou. Lebo postavenie nemajetnej vychovávateľky nie je závideniahodné. Mohla len dúfať, že aj na novom mieste jej bude preukazovaná rovnaká úcta.

Po markízovom pozvaní na večeru sa Susanne s povzdychom vrátila do domu. Napadlo jej, či by tu nemala zostať, kým sa pán domu so svojím smútkom vyrovná, ale potom by už odtiaľto asi nikdy neodišla.

Jej osudom predsa nemohlo byť, aby zostarla v domácnosti neženatého muža, to sa nepatrilo. Sophie odišla a pre vychovávateľku tu viac nebolo miesta. Ľudia si o nich dvoch aj tak radi domýšľali.

Bývali časy, keď sa jej srdce kvôli markízovi veľmi umáralo, no on jej ohľadne nežných citov nikdy nič nenaznačil, preto sa v tejto oblasti po celé tie roky cítila neistá, ale uspokojila sa aspoň s tým, že môže žiť vedľa neho. Hoci vedela, že Sophie raz odíde a ona sem viac nebude patriť, odchod od neho jej to nijako neuľahčovalo.

Zamierila do kuchyne, aby požiadala kuchárku o bylinkový čaj, ktorý si napokon aj tak ako vždy urobí sama. Potrebovala zámienku, aby sa motkala v kuchyni a štebotala o živote s robustnou, no o to bezstarostnejšou kuchárkou. Dnes naposledy...

Na večeru s markízom sa vôbec netešila. Nemôžu sa predsa tváriť, že prežívajú rovnaký každodenný večer, ako v časoch, keď tu ešte bola Sophie.

Najradšej by sa schúlila do postele, aby čím skôr zaspala, potom sa prebudila, rýchlo vystrojila a už za brieždenia sedela v tom koči na ceste za celkom novým životom...

... ďaleko odtiaľto!

... ďaleko od spomienok.

... ďaleko od neho.

Navždy...

... už zajtra.

Svojím krívajúcim krokom vošiel do jedálne markíz.

Útulná rohová miestnosť na prízemí zámku Corte la roca roja bola dvoma oknami otočená na juh a západ, čo ju príjemne osvetľovalo počas celého dňa. Teraz tu už k večeri svietili v svietnikoch sviečky, lebo tma skôr nastane vo vnútri ako vonku.

Zo západného okna poskytovala jedáleň čarovný výhľad ponad údolie pod hradným kopcom. Výzdobe jedálne dominovali kachličky s florálnym geometrickým vzorom modrej farby a veľký gobelín oproti väčšiemu z okien, ktorý sa dedil z generácie na generáciu. Znázorňoval nejakú hrdinskú vojenskú výpravu, no takú dávnu, že vôbec nikto si nepamätal, ktorá to bola a ani ako dopadla. Spomienka na ňu vybledla podobne, ako farby na gobelíne.

Susanne ho tu už čakala. Počula, ako chodbou pravidelne klope jeho palica a podľa zvuku presne poznala moment, keď už stojí vo dverách. Obrátila sa k nemu od okna, odkiaľ zatiaľ pozorovala tmavnúcu oblohu nad údolím. Došlo jej, ako veľmi jej bude tento pohľad chýbať, jeho palica i jej pravidelný klopot po dome. Ledva pred markízom skryla prvú slzu, ktorá by spustila ďalšie.

Oproti tomu ako markíz vyzeral predtým v okne, teraz jedálňou kráčal upravený, napriek boľavej nohe aj pomerne vystretý v celej svojej impozantnej výške. S dlhými svetlejšími vlasmi, precízne zopnutými do chvosta, s fúzami i briadkou pekne sčesanými pôsobil priam majestátne a jeho elegantný zovňajšok dopĺňal domáci bordový brokátový kabátec, ktorého súčasťou bol rodinný erb, vyšitý priamo na srdci. Na prst si nastokol aj svoj povestný pečatný prsteň s červeným rubínom. Susanne ako jedna z mála vedela, že pod rubínom sa skrýva reliéf hlavy psa a veľmi dobre poznala jeho význam.

Za tie roky ju pár krát pobavilo, keď začula v hlase služobníctva úžas, prejavovaný nad spôsobom, ako nezvyčajne sa v tomto dome prejavuje láska ku psom. Niežeby pán so svojimi troma psami akokoľvek horšie zaobchádzal, alebo by ich nepohladil, či občas im nehodil čosi lepšie pod zub. Prevažne nové služobníctvo sa čudovalo markízovej jemne zdobenej palici s hlavou psa, ako aj Sophiinmu prsteňu so psou hlavou. A to bola psia hlava v markízovom prsteni dobre ukrytá!

Markíz pozdravil a potom prešiel jedálňou ku stolu. Keď Susanne ukázal, aby si sadli k večeri, o nos jej cvengol ťažký odor jeho korenistej orientálnej voňavky. Nepoužíval ju často, no i tak ňou bývalo nasiaknuté všetko jeho šatstvo. Vďaka nej by ho našla aj poslepiačky uprostred hustého davu. Pán domu sa kvôli poslednej večeri s ňou upravil, teda si uvedomoval výnimočnosť situácie.

Hlboko si to vážila a zároveň ju pohľad naňho dojímal. Vyzeral výborne a skoro rovnako majestátne ako jeho dedko na obrovskom portréte, ktorý visel vo vstupnej hale zámku.

„Prepáčte, slečna,“ začal, len čo sa usadili, „že som vás v posledných dňoch zanedbával. Akosi som pozabudol, že sú to vlastne vaše posledné chvíle pod mojou strechou.“

Susanne ovládla ďalšia vlna citov, sťažka vzdychla a sklopila zrak. „Nie ste mi ničím povinný, pane,“ riekla rýchlo pomedzi neprirodzene zomknuté pery.

„Nie som, slečna,“ pokračoval. „Ale vaša úloha v živote Sophie bola nenahraditeľná. A zostali ste v jej živote nielen preto, že si vás vybrali ešte jej rodičia. Neraz sa počas celých tých rokov ukázalo, že mali naozaj šťastnú ruku. Ja osobne by som asi nemal šťastnejšiu ruku. Dovolím si vás ubezpečiť, že na Corte la roca roja budete vždy vítaným hosťom...“

„Je mi naozaj veľkou cťou, pane.“

„Okrem toho, úprimne verím, že navždy zachováte všetky tajomstvá, ktoré vás, Sophie i mňa viažu k minulosti...“

Napochytre pritakala: „O tom nepochybujte, pane!“

Pobadal, ako sa pri Sophiinom mene zhrbila. Vychovávateľka sa nikdy nehrbila a vždy na to upozorňovala aj Sophie.

Markíz zrazu pochopil, že Sophie nechýba len jemu. Náhle sa ešte viac zahanbil, ako sa v posledných dňoch sebecky zatváral v pivnici. Zároveň musel obdivovať silu, vďaka ktorej dokázala Susanne kráčať pevne ďalej.

Neobratne si odkašľal a mávol rukou na Enriqa, že už je čas začať s večerou. „Ale pri tejto rozlúčke,“ dodával zmierlivo a kvôli Clarièreovej sa pokúsil o povzbudivý úsmev, „nedovoľme, aby nás opantali city, slečna. Vychutnajme si náš posledný spoločný večer v najlepšej nálade!“ Dúfal, že tým v jej očiach znovu získa na vážnosti. Predsa vedel, čo sa patrí!

No predovšetkým by si neporadil s jej citmi. Ženám nikdy nerozumel a jediné ženské city, ktoré dokázal zvládnuť, boli Sophiine slzy. Keď ju tajne učil poľovať, šermovať či strieľať z luku a ona si pri tom občas odrela koleno či lakeť, skrátka ju naučil, že plakať jej nepomôže. Musí sa postaviť a ranu si ošetriť. Bol na seba hrdý, že od šiestich rokov nevidel ani jednu Sophiinu slzu...

... a tie pri rozlúčke sa nerátali.

Sluha Enrique práve ukladal na stôl lahodnú paštétu ako predkrm, keď do jedálne nečakane vstúpila slúžka, nasledovaná neznámym poslom. Obaja sa markízovi uklonili súčasne.

„Odpustite, pane,“ zastala slúžka pred svojím pánom a prehovorila vzrušeným hlasom. Vniesla tým ešte viac nepokoja do už aj tak neveselej atmosféry v miestnosti. „Ale tento muž trval na tom, že vám musí okamžite oznámiť novinky. Ide o slečnu Sophie!“

Susanne od vytrženia okamžite vyskočila zo stoličky, lebo dobré správy nezvyknú vtrhávať do miestnosti prudko. Jej stolička sa s hukotom prevrhla na dlážku a markíz, neschopný so svojou chorou nohou urobiť to isté rovnako rýchlo, sa s pomocou svojej palice zdanlivo opatrne zdvíhal.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa hromovým hlasom.

Susanne najskôr podišla za markízovu stoličku, a aby odolala nutkaniu položiť si ruky na jeho ramená, radšej sa postavila vedľa neho. Podvedome sa zhlboka nadýchla a potom prestala dýchať, ako keby práve ona mala teraz hovoriť, ako keby práve ona dorazila zo zjavne ďalekej cesty s dôležitou správou, ako keby všetko, čo sa bude diať ďalej, záviselo iba od nej.

Kým prichádzajúci lapil dych, markíz si posla i slúžku rozrušene premeriaval. Nepáčilo sa mu, ako sem tí dvaja vtrhli. Tiež tušil prichádzajúce nešťastie.

„Ospravedlňujem sa, Vaša... Vaša Urodzenosť, za zlé... zlé správy, ktoré vám prinášam...“

Markíz pritakal a rukou naznačil, aby pokračoval a konečne sa mu podarilo vstať. Zostal stáť vedľa Susanne.

Posol sa po divej jazde na koni nezmohol na plynulú reč. Jeho zadýchané, prerývané slová zneli preto ešte nepravdepodobnejšie, neuveriteľnejšie, nepochopiteľnejšie.

Preto ani markíz, ani vychovávateľka a ani sluha so slúžkou najskôr nemohli uveriť správe, ktorú im neznámy oznamoval.

„Pani markíza... Sophie de Mar... de Marginel je mŕtva. Cestou k manželovi, k urodzenému... pánovi vojvodovi de Guisé, ju prepadli zboj... zbojníci a ani rytier le Clérmont ju nedo... kázal ochrániť. Tu je oficiálne oznámenie... o jej úmrtí, ktoré... ktoré podpísal sám pán vojvoda...“ a v úctivom predklone podával markízovi list.

Susanne sa zatmelo pred očami a omdlela.

Markíz ju zachytil v poslednej chvíli, ibaže so svojou chorou nohou neudržal aj ju, a tak s vychovávateľkou v náručí klesol na dlážku.

Mohol tak zakryť, ako aj jemu tá správa podlomila kolená.

Jeho palica pritom dopadla na dlážku tak nešťastne, až sa z jej hlavice odlomila hlava psa.

Markíz napriek svojmu starému zraneniu trval na tom, že on sám odnesie Susanne do jej komnaty.

Cora, bývalá Sophiina komorná, ich so svietnikom sprevádzala tmavými chodbami a napokon s nimi zostala i v komnate, aby vychovávateľku ratovala.

Veľmi dobre vedela, kde má Susanne svoje flakóniky s extraktmi z bylín, masťami a vrecúškami iných liekov, veď neraz spolu ošetrovali väčšie či menšie zranenia obyvateľov domu. Susanne v Core objavila naozajstné nadanie pre liečiteľstvo, a tak mladú komornú rada priučila všetkému, o čo mala záujem. Preto teraz Cora presne vedela, čo má robiť.

Markíz si pritiahol stoličku vedľa Susanninej postele tak, aby Core nezavadzal a zároveň, aby mohol Susanne držať za ruku. Po tej strašnej správe sa cítil neuveriteľne prázdny a upokojovalo ho, že mohol pre Susanne aspoň niečo urobiť.

Pomáhal Core a Susanne podržal na čele studený obklad, potom vonnú soľ. Susanne po chvíľke otvorila oči a jemu sa zdalo, že svet sa opäť trochu rozjasnil. Chápal, že vychovávateľka iba omdlela, no jeho premkol nepredstaviteľný strach, že by tu a teraz umrela aj ona. Nedokázal by stratiť obe v priebehu jedinej hodiny!

Len čo sa prebrala, nahol sa k nej a prudko ju objal. „Dieu merci! (Vďaka Bohu!)“ vydýchol po francúzsky.

Zmätená Cora narýchlo odložila vonnú soľ naspäť do Susanninho košíka s liekmi. „Už ma asi nebudete potrebovať...“ hlesla potichu, lebo úplne zle pochopila situáciu. S rýchlym úklonom sa radšej vytratila z izby.

Čo to do pána vošlo, že objal vychovávateľku a zrazu nerozpráva po španielsky? Veď po francúzsky sa v tomto dome vždy rozprávala iba Susanne so Sophie. Markíza nikdy po francúzsky hovoriť nepočula.

„Dieu merci!“ zopakoval markíz šeptom, nespúšťajúc ju z objatia.

Ledva sa Susanne na svojej posteli prebrala, pocítila najskôr jeho vôňu, potom ťažobu jeho hlavy na svojom ramene a že ju drží za ruku, ba dokonca, že ju objíma.

Celá zmätená ho chcela slušne poprosiť, aby sa stiahol, no vzápätí si spomenula, na správu o Sophiinej smrti. Premkla ju hlboká bolesť, vyhŕkli jej slzy a nečakane opätovala markízove objatie. Rozvzlykala sa a až potom si uvedomila, že aj markíz plače.

„Sophie! Moja malá Sophie! Neuchránil som ťa!“

Susanne sa premohla. Pevnejšie ho objala a bez slov ho začala čičíkať ako dieťa.

„Neuchránil som ju... Neuchránil som ju pred svetom...“

Susanne ho hladila po dlhých vlasoch a pritisla si líce na jeho líce. Napriek smútku sa v nej naširoko otváralo čosi nepoznané. Akoby sa s nedostupným markízom ocitla mimo tohto sveta.

V hĺbke srdca smútila kvôli tragickej smrti Sophie, ale akoby zrazu žila sen, ktorý si nikdy ani nedovolila snívať. Jeho hlava s mäkkými vlnitými vlasmi ju na ramene príjemne ťažila. A jeho ruky, pevne objímajúce jej telo, jej prezrádzali, že sa jej určite nesníva. A tá jeho omamná vôňa!

Mal zatvorené oči, a tak mohla celkom zblízka sledovať ušľachtilé, no pomerne tvrdo rysované črty jeho tváre, ktoré podčiarkovalo mužne vysunuté čelo.

Odkedy ho spoznala, po inom mužovi už nikdy viac netúžila. A čím viac ho rokmi spoznávala, o to väčšmi si ho aj vážila. Nikdy by si nepripúšťala, že...

Ale čo sa to deje teraz?

Mohla by táto chvíľa, aj keď podfarbená osudovým nešťastím, trvať navždy? Nič iné by si teraz neželala. Chcela sa iba nabažiť jeho blízkosti, ťažoby jeho tela pri svojom, tej jeho vône. Stačí jej len toto jediné objatie z krutej straty, táto jediná falošne dôverná chvíľka s ním, ktorá by sa stala jej najkrajšou spomienkou. A potom nech si jej osamelý život bez lásky plynie aj ďalej ako doteraz!

„Nie je to vaša vina, pane!“ šepla, otočila hlavu a nechala svoje slzy stekať spolu s tými jeho.

V tejto chvíli by dal čokoľvek za tú moc, aby vedel utíšiť príval sĺz tejto vzácnej ženy!

„Ach, Susanne,“ otvoril oči a zničene sa pozrel do jej hlbokých hnedých očí. „Neuchránil som ju!“ Privinul ju k sebe tuhšie a úplne nečakane pohľadal jej pery...

Markízove bozky našťastie nemali dlhé trvanie a rýchlo sa spamätal.

„Prepáčte, madam,“ šepol rýchlo, vystrel sa a cítil sa trápne.

Zomrela Sophie, ale ani to ho nijako neospravedlňuje, aby sa ku Clarièreovej správal ako k pobehlici!

„Veľmi sa vám ospravedlňujem! Nechápem, ako...“ Radšej stíchol.

Chcel vstať rýchlo, no nemohol vstať rýchlejšie a kvôli rozpakom sa na ňu nedokázal ani pozrieť, nie aby sa zmohol na nejaké ďalšie slovo.

Ona po celý čas odvracala tvár k stene a on so sklonenou hlavou zamieril ku dverám. Tam sa dáme napochytre uklonil a napriek svojmu zranenému kolenu vyletel z jej dverí ako vystrelený šíp, trochu zlomený vystrelený šíp.

Náramne sa na seba hneval. Susanne Clarièreová bola ctihodná žena a toľké roky sa mu darilo to elegantné žieňa s obdivuhodne silnou vôľou vnímať ako sestru – a teraz? Úplne všetko pokazil! Ako sa mu to mohlo stať?

Fackovala ho hanba a hnala ho preč z domu.

Zomrela Sophie, opakovalo čosi v ňom ako neodbytná ozvena.

Celým vnútrom mu vzkypel pálčivý hnev, slzami sa von tlačila bezmocnosť a káravá trápnosť ho nútila ešte k čomusi, čo nechcel opäť utopiť vo víne, zalezený v pivnici ako špinavá krysa. Nezniesol by, aby ho po tomto všetkom ráno pri rozlúčke zasa videla na dne.

Kam zmizla sila jeho ducha, kam sa podela jeho rozhodnosť?

Zomrela Sophie! vrieskalo jeho vnútro, až sa mu zdalo, že zošalie.

Sklamaný zo svojho údelu zamieril k stajni. Tam sa vyštveral na koňa a na jeho chrbte uháňal dopredu ako stelesnený vietor.

Lenže ani divá jazda na koni do neznáma mu nepomáhala, aby zabudol...

Nechápal, ako sa tam ocitol, nevedel, že si ešte pamätal cestu, ale jeho nešťastie vyprchalo až potom, keď ho predsa len roztopil na dne pohárika ako aj v pôvaboch dvoch veselých neviestok v odľahlom hostinci na hranici svojich pozemkov.

Zostarnutý hostinský ho vítal nadšene ako strateného syna. Akoby sa jeho život za všetky tie roky vôbec nezmenil, akoby do jeho života nikdy nevstúpila Clarièreová, akoby jeho život nikdy nepodliehal zodpovednosti za drahú Sophie...

Ach, moja malá úbohá Sophie! Nezachránil som ťa!

Markíz de Pays-Rouge viac nechcel cítiť zmar, ktorý bolesťou straty už po druhýkrát v živote spaľoval jeho nesmrteľnú dušu.

V zadnej izbici hostinca chcel markíz zabudnúť na svoju bolesť. Hostinský preňho vybral to najlepšie víno a najmilšie dievčatá, ktoré tu mal. A tak sa markíz po veľmi dlhom čase nechával opájať úplne všetkým, čím ho tie dve ochotné a sporo odeté mladé devy nadájali.

Po dvoch hodinách, ktoré akoby prežil mimo tohto času, pomerne spokojne zaspával v ich náručí.

„Si skrátka statočný rytier, môj pane...“ šepkala mu bľabotavo do ucha v polospánku tá so svetlými vlasmi a bozkala ho na krk.

„Alebo je to rovno sám kráľ!“ pritakala v rovnakom stave tá druhá a pritúlila sa k nemu z druhej strany.

Sám kráľ! Isteže, kráľ! zasmial sa markíz v duchu a obe ich pohladil po vlasoch...

... a ako zaspával, do vedomia mu prišla zázračná myšlienka: Sám kráľ! Sophie nemôže byť mŕtva, dokedy to nepotvrdí samotný kráľ!...

Tú myšlienku však naplno pochopil, až keď sa zvláštne dolámaný a s prekvapivo celkom čistou hlavou zobudil krátko pred svitaním.

NAOZAJ! V tejto situácii musí Sophiinu smrť potvrdiť osobne Jeho Veličenstvo kráľ! Nestačí, že manžel poslal správu. Pokiaľ neuvidí listinu s pečaťou kráľovského úradu a podpisom samotného kráľa Františka I., odmieta veriť, že Sophie de Margiel je mŕtva.

Dieu merci, že mu to napadlo!

Ale ako to, že mu to nenapadlo hneď?

Nadšene sa usmial a celý jeho svet sa neuveriteľne rozžiaril.

Jeho najdrahšia Sophie nie je mŕtva! Sophie žije!

V skvelej nálade a plný energie ako už dávno nie, opatrne, aby ich nezobudil, vyvliekol sa spod polonahých neviestok a hodil medzi ne na posteľ zopár mincí – viac, ako by si vypýtali. Nikým nevidený prešiel k maštali, odtiaľ vyviedol svojho koňa a so šťastným úsmevom na perách sa spokojne vrátil späť na Corte la roca roja.

Napriek nebezpečenstvu, ktoré by mu hrozilo, sa v tú noc po rokoch rozhodol znovu sa vydať do Francúzska. A najlepšie urobí, ak tam odíde ešte dnes. A keď dnes, tak prečo nie so Susanne Clarièreovou? Iba vo Francúzsku zistí, čo sa so Sophie skutočne stalo. Plánoval Susanne poprosiť, aby trošku odložila svoj odchod, kým sa nebude môcť pridať k nej.

Bol si istý, že Sophie žije a tá správa večer bola iba jedno veľké nedorozumenie.

Tešil sa, priam žiaril od radosti a tieto nové nápady chcel bezodkladne oznámiť i Clarièreovej, lebo pod váhou svojich neohrozených nápadov celkom zabudol na to, čo sa medzi nimi stalo večer. Už to preňho bola iba hlúposť, taľafatka.

A tak v to skoré ráno, plný mladíckeho elánu – až kráčal takmer vzpriamene aj bez svojej palice, ktorá sa mu večer zlomila – pomerne razantne zaklopal na dvere jej komnaty. Chcel čím skôr ukončiť aj jej smútok, preto dvere s nadšením otvoril dokorán bez čakania na odpoveď, či smie vstúpiť.

Jej izba však zívala prázdnotou.

Susanne Clarièreová odišla z Corte la roca roja ešte v noci, krátko po tých ich trápnych objatiach, teda okamžite, ako opustil jej komnatu.

Palica so psou hlavou sa bude musieť opraviť. Ale niektoré veci sa tak ľahko opraviť nedajú.

V tom istom čase, niekde vo Francúzsku

Marcel vedel, že sa nesmú zastaviť, no zároveň jasne cítil, že Sophie, preoblečená v mužských šatách, sa už ledva drží v sedle svojho koňa. Putovali na severozápad a v tejto chvíli už slnko pálilo poludním.

Odkedy dnes skoro ráno ušli zo zámku Anet, sa vlastne ani nestihli poriadne porozprávať. Raz vymenili kone, tak tie teraz vládali viac ako oni dvaja a rytier potichu obdivoval dôveru a trpezlivosť, s akou ho Sophie nasledovala.

Po tom, čo Marcel v súboji v záhrade Anetu poranil svojho pána, vojvodu Clauda de Guisé, najskôr utekali do jej komnaty. Tam jej Marcel priniesol svoje oblečenie a ona sa z princeznej v plesovej paráde zmenila na mladíčka v pomerne drahom, no zúfalo zle padnúcom oblečení. Vlasy si zopla do jednoduchého chvosta a skryla si ich pod rytierov baret, ktorý jej jediný z celého oblečenia ako – tak sadol. Nohavice jej neprekážali, lebo strýko ju učil poľovať aj v nohaviciach – len o tom nikdy nesmela nikomu hovoriť. Je predsa také nedôstojné nosiť oblečenie opačného pohlavia!

Keď konečne vyšla na chodbu, odkiaľ ju cez pootvorené dvere neprestajne súril, najskôr sa neubránil úsmevu.

„Čo?“ spýtala sa neisto.

So skrčeným nosom iba pokrútil hlavou a pozrel sa inam, aby sa nedotkol jej citov.

Všetko na nej odstávalo a čudne viselo ako na nejakom neohrabanom vtáčati, čo práve vyletelo z hniezda. A jeho košeľa a nohavice pri tom natoľko zdôrazňovali jej krehkosť, až sa skoro neudržal, aby ju neschúlil v objatí.

„... a bol to predovšetkým váš nápad, chevalier,“ štuchla doňho a dotknuto vykročila.

Len čo ho obišla, za jej chrbtom sa konečne rozosmial.

„Ja vás stále počujem, pane...“ odvrkla nahnevane.

„Už si zasa vykáme, madam?“ hlesol prekvapene a postavil sa jej rovno do cesty, ako ju dobehol.

V mizernom svetle noci, končiacej sa za oknami, uvidela v jeho očiach čosi nepoznané. Čosi, z čoho sa jej rozlievali celým telom vlny tepla i chladu zároveň.

Celkom zabudla na to, ako vyzerá a že zjavne vyzerá smiešne. No pohľad, akým sa na ňu díval, aj v tomto chabom svetle prezrádzal niečo iné. Vďaka tomu sa zrazu uvoľnila a musela sa na sebe smiať s ním.

A hoci sa tam v záhrade stalo čosi zlé, čomu nerozumela – nepochybovala, že jej to nakoniec vysvetlí –, jej srdce sa znovu vznášalo v nádhernom tanci vysoko nad jej skutočným telom: On je tu pri mne!

Ako stál pred ňou, drzo nadvihla obočie a veselo mu odvetila: „Naozaj nevidím najmenší dôvod na dôvernosti s vami, milý pane!“

V tej chvíli sa neovládol, zovrel ju v náručí a za trest jej vtisol bozk, pod ktorým sa roztopila ako maslo na slnku.

„Si rozkošná!“ mrkol na ňu šibalsky a bozkal ju znova, ale len letmo. „Poď, musíme sa ponáhľať!“ šepol, no hovoril to hlavne svojmu rozbláznenému srdcu.

Podal jej svoj modrý zamatový kabátec a okolo pliec jej navliekol cestovný plášť, ktorý ju dokonale zahalil. S baretom na hlave a takto prestrojenú ju nikto spoznať nemohol.

„Ideme,“ rozhodol, chytil ju za ruku a spoločne sa rozbehli preč z tohto zvláštneho miesta.

Sophie by ho v tejto chvíli nadšene nasledovala aj do plameňov pekelných.

Poslednú hodinu sa po ceste vliekli pomalšie ako slimáky. Aj ich kone ustali, no na výmenu za čerstvé nemali dostatok peňazí. Museli začať šetriť. Keď dôjde na najhoršie, predá svoj vzácny meč po otcovi, s rukoväťou, vykladanou drahými kameňmi, svoj jediný majetok.

A tak sa neskoro popoludní predierali akousi bočnou cestou krížom cez les, lebo Marcel trval na tom, že musia byť čo najnenápadnejší. Čím menej ľudí ich stretne a zapamätá si ich, tým lepšie.

Usadili sa na brehu potoka. Sophie sa okamžite natiahla v tráve, sňala si baret a prstami si oslobodzovala pramene hustých vlasov. Potom zatvorila oči, zakryla si ich chrbtom dlane a vdychovala ostro-sviežu vôňu okolitej prírody.

Marcel medzitým vymenil vodu za čerstvú z potoka, pustil kone, nech sa tiež napasú a napijú a ľahol si do trávy kúsok od nej.

Tiež sa natiahol, ale ostražitosť mu nedovolila, aby zatvoril oči. Najskôr sledoval okolie, či ich tu niekto nemôže objaviť, potom premýšľal nad divou zverou, v tej súvislosti nad večerou, a napokon, ani nevedel kedy, celá jeho pozornosť sa upriamila iba na ňu.

Sledoval jej bohaté vlasy, ústa, ktoré túžil bozkávať, krivky tváre, jemnú pleť, plnú hruď, ktorá sa s každým nádychom zdvíhala a s každým výdychom klesala... Vlny nežnosti i vášne valcovali jeho zmysly, búšili mu v sluchoch. No vedel, že jej nie je hoden, že sa musí ovládať.

Ženu, po ktorej túžil ako ešte po žiadnej inej žene vo svojom živote, mal na dosah ruky. Kedysi by neexistovalo nič, čo by ho zastavilo, aby nebola okamžite jeho. Ležala vedľa neho nádherná a bezbranná, možno i opätujúca jeho vášeň a city, no on veľmi dobre vedel, že sa jej nesmie dotknúť. Jediným jeho privilégiom je chrániť ju.

Žeby sa v jeho vnútri ozýval hlas svedomia? Hlas svedomia, zvyškov dobrej výchovy či duše – nech už to bolo čokoľvek, bolo to niečo, o čom si myslel, že to už dávno stratil.

Nechcel ju vziať do svojho špinavého sveta. Ona k nemu nepatrí. A neexistuje spôsob, akým by jej dokázal vysvetliť, kým sa za posledné roky v službách vojvodu de Guisé stal. Kým on sám dopustil, aby sa v jeho službách stal! Ibaže vtedy sa ocitol na dne a z toho dna sa prepadol do samotného pekla...

Ach, prečo ju nestretol pred tým?

Ale teraz ju k sebe nesmie pripútať. Sophie de Marginel nebola žena preňho. Takého anjela on nikdy nebude hoden!

Aj keď sa mu na chvíľku zazdalo, že ich láska by mohla mať budúcnosť, čím viac ju spoznával, tým viac videl, aká je a prečo to nebude možné. S vojvodom sa to možno napokon nejako vysvetlí, možno sa k nemu bude môcť vrátiť, o čom pochyboval, ale do Sophiinho života Marcel nepatrí. Na to je až príliš špinavý. A urobí všetko preto, aby sa tá nádherná bytosť pravdu o ňom nikdy nedozvedela – to by nezniesol.

Musí sa jej vzdať, okamžite sa musí vzdať akejkoľvek nádeje na ňu. A musí to urobiť dobrovoľne. Nesmie byť sebecký. Ale kým bude vládať, bude ju aspoň ochraňovať. Áno, to jediné bude teraz zmyslom jeho života. Urobí všetko pre to, aby sa Sophie dostala do bezpečia – aj keď teraz ešte nemal tušenia, kde to môže byť, ani ako to dokáže.

„Prečo nič nevravíš, Marcel?“ prerušila Sophie jeho pochmúrne myšlienky.

Pozrel na ňu lepšie: „Ty nespíš?“

„Nie.“

„Tak potom vstávaj, krásavica, musíme ísť ďalej...“ povedal veselo, aby zakryl svoju zlú náladu.

„Ešte nie,“ odvetila pomaly a pritom sa ani nepohla. „Dlhuješ mi vysvetlenie...“

Vysvetlenie? Rytier si vzdychol.

„Začni, prosím. Kým nebudem vedieť viac, nikam ďalej sa s tebou nehnem,“ vyslovila pokojne a zároveň ľadovo vážne.

„Povedz mi, prečo som sa musela na Anete skrývať? Prečo nikto nesmel vedieť, kto som? Prečo ste sa s vojvodom bili? A prečo vlastne utekáme?“

Vzdychol ešte ťažšie. „Ale nebude sa ti to páčiť...“

„Marcel, chcem konečne poznať pravdu a ty mi ju musíš povedať!“

„Dobre, teda ti poviem, čo viem...“

Stále sa naňho nedívala, a tak sa zvrtol k nej, prevaliac sa na bok. Nadýchol sa a spustil: „Vojvoda de Guisé je tvoj manžel. To za ním som ťa viedol...“

Počkal, ako zareaguje, no ona sa ani nehla, a tak pokračoval: „A ja som jeho poskok, Sophie. Som jeho sluha, som len bábka v jeho rukách a robím preňho všetko, čo potrebuje. Úplne všetko, čo potrebuje, ak mi rozumieš...“

No Sophie zjavne netušila, čo jej tým chce naznačiť a stále trpezlivo čakala na celkom iný príbeh.

Keďže mlčala, myslel si, že ho pochopila a potom jej začal rozprávať to, čo sa čiastočne dozvedel od vojvodu, keď bol opitý a tiež to, čo mu pred svadbou v zastúpení porozprával markíz. Rozhodol sa však, že úplne celú pravdu jej povie len vtedy, ak sa bude pýtať ďalej. O dôležitosti prsteňa jej mienil povedať až celkom nakoniec.

„Pokiaľ viem,“ vravel Marcel neochotne, „tak kráľ pred rokmi určil, že rodina de Guisé bude spravovať majetok po tvojich rodičoch a keď vyrastieš, potom sa vydáš za vojvodu, ktorý je zatiaľ len správcom tvojho majetku. No a po svadbe budeš môcť ten majetok aj oficiálne užívať. Bude to tvoje dedičstvo.“

„Strýko mi to hovoril trochu inak, ale podstata je tá istá – že raz bude panstvo opäť moje, ale len keď sa vydám za Clauda de Guisé. A domov do Francúzska som sa vždy tešila. Aj na svojho manžela som sa tešila... Ale čo s tým máš celé spoločné ty a prečo som sa musela skrývať? Preto, že moji rodičia boli štvanci?“

„Tvoju matku prehlásili za bosorku a otca za zradcu koruny. Nikdy si sa nesmela do Francúzska vrátiť ako dcéra svojich rodičov, ako Sophie de Marginel, ale iba ako manželka váženého muža, ako žena s celkom novým dôležitým menom. A rodina de Guisé bola vždy vážená. Po generácie stoja blízko korune. Nikto by nikdy nespochybňoval akúkoľvek manželku, ktorú si syn z tohto rodu vyberie.“

„Strýko mi vždy rozprával, že kráľ oľutoval omyly pri falošnom obvinení mojich rodičov, a preto dovolil, aby som mohla svoje dedičstvo užívať aspoň ako vydatá žena. Preto sa svadba s de Guisém dohodla tak skoro...“

Marcel jej pritakal, hoci sa naňho nedívala.

Sophie sa zamrvila. „No aj tak nechápem, prečo ma prenasledovali a prečo si chcel, aby som neprezradila, kto som.“

„Lebo...“ vzdychol ťažko, „lebo vojvoda chcel tvoj majetok iba pre seba. Keby ho zdedil po manželke, zostal by celý iba jemu. Už by nebol iba správcom. Preto poslal mňa, aby som sa s tebou oženil v zastúpení, čím by bola kráľovská dohoda naplnená, lebo tým si si vojvodu de Guisé už oficiálne vzala...“

„Stále nechápem...“

„Chcel, aby ťa po ceste prepadli zbojníci, aby si k nemu už nedošla...“

Sophie sa prekvapene a aj zľaknuto posadila. „Chcel ma – dať zabiť?“

Marcel si tiež sadol, pozrel na ňu a prikývol.

„Môj manžel si najal zabijakov, ktorí ma mali zabiť, aby mohol zdediť môj majetok?“ Sophie sa do očí nahrnuli slzy. „Naozaj ma chcel zabiť tamten vojvoda Claude de Guisé, v ktorého ma naučili veriť a ctiť si ho? Ten urodzený šľachtic a odvážny bojovník za francúzskeho kráľa? Člen jeho dvora?“

Marcel čakal, že sa bude pýtať ďalej a on jej bude musieť dopovedať aj zvyšok pravdy, že jej bude musieť povedať, že to on mal byť ten, koho rukou mala zomrieť.

No Sophie sa usedavo rozplakala a viac sa nepýtala. Nahla sa k nemu, aby ju objal.

„Ale čo bude teraz, chevalier?“ vyslovila jasne a musel obdivovať, s akou rozhodnosťou si začala utierať slzy.

„Neboj sa. Nedovolím, aby ti niekto ublížil. Teraz sa hlavne potrebujeme dostať do bezpečia. Vlastne teba potrebujeme dostať do bezpečia...“ opravil sa.

Vyslovil tak nahlas, čo mu práve došlo. Nemôže sa s ňou skrývať večne, nemôže ju vláčiť hore-dolu krajinou, len preto, aby mohli byť spolu! Nesmel byť sebecký!

Zadívala sa mu do očí, čosi v nich hľadala. „Lenže ani ty nie si pred ním v bezpečí, však?“ došlo jej náhle.

Uhol pohľadom a aby ju upokojil, s prehnanou veselosťou prehlásil: „Ten si na mňa netrúfne!“ Mávol rukou a dôrazne poklepkal na rukoväť svojho vzácne vykladaného meča.

Pritom si ale uvedomoval, že po otvorenom incidente s de Guisém vo Francúzsku už žiadnu slušnú službu u nijakého šľachtica nedostane. To ale teraz nebolo dôležité. Najskôr musí dostať do bezpečia ju, až potom sa začne starať o seba...

... aby sa vrátil žiť naspäť ten svoj pobabraný, hnusný život, ktorý nemôže nikdy ponúknuť žiadnej slušnej žene.

Nenápadne si vzdychol a vtedy sa k nemu s novou priam detskou dôverou privinula.

Opäť ho dojímala. Nevedel sa nasýtiť jej objatia, lebo vedel, že raz, keď spozná pravdu, už ho nebude chcieť ani vidieť. Nieto aby sa k nemu takto túlila! Cítil sa ako najhorší podliak.

„Prepáč, že som ti neverila,“ šepla a vstávala. „Ďakujem za vysvetlenie. A ďakujem, že si ma ochránil!“

Napokon ho len krátko objala a on jej zostal vďačný, že rýchlo vstala a prešla ku koňom pri ceste. Zrazu si nebol istý sám sebou.

... lebo ju túžil nielen objímať.

... lebo ho rozpálila nečakaná túžba.

... lebo pocítil, že by chcel viac než iba bozky.

Pálila ho tvár, ako v duchu už-už dlaňou ochutnával hebkosť jej pokožky...

A možno uprostred nežností by jej napokon vysvetlil celú škaredú a hroznú pravdu o sebe. Ale miluje ho natoľko, aby všetko pochopila? Aby mu odpustila? Aby jeho minulosť medzi nimi navždy nevytvorila nepreniknuteľný múr?

Marcel ťažko preglgol. Nasledoval ju ku koňom, kde skontroloval sedlá, ale potom sa nelogicky vrátil k potoku.

Pozorovala, ako sa impozantná rytierova postava poskladala celkom k brehu, tam sa nahol dopredu. Klobúkom niekoľko krát načrel do vody, aby si na temeno hlavy nalial vodu z jej sviežeho prúdu.

Sophie sa nezdalo, že by bolo až tak horúco, aby sa musel schladiť, skôr naopak. No aj tak nepovedala ani slovo, len trpezlivo počkala, kým sa vráti a pomôže jej do sedla.

Marcel si hlavu polial vodou ešte zo dvakrát a ona si zatiaľ narýchlo a dosť nešikovne pchala pod baret svoje husté vlasy. Prskala pritom nervózne ako mačka, ale to len do chvíle, kým sa nevrátil.

S nepreniknuteľne vážnym výrazom zastal tesne pred ňou a zadíval sa jej do svetlomodrých očí tak hlboko, až ju zasa začali páliť líca. Po dlhých tmavých vlasoch, ktoré sa mu rozpustili, dokonca i po fúzoch a úzkej pestovanej briadke mu v cícerkoch stekala voda. Rozdeľovala mu vlasy do pramienkov a pramienky posúvali nadol vodné kvapky, ktoré sa mu na pleciach vpíjali do hrubého cestovného plášťa.

Natiahol k nej ruky a ona ho nechala, aby jej vlasy jemne, pomaly, ale presne upravil.

Aj ona natiahla ruky k jeho vlasom, odhrnula mu ich z tváre a opatrne mu z mokrých prameňov stierala vodu.

Ruky sa im vzájomne zaplietli do vlasov, ich tváre sa priblížili jedna k druhej a ona, hoci jej išlo líca spáliť od horúčosti, rozhodla sa, že mu rozhodne neuhne pohľadom! Sama nechápala, kde sa v nej berie tá vzdorovitosť.

Ich tváre sa približovali k sebe, ibaže v poslednej chvíli, kedy by sa ich pery stretli, ju prudko zovrel v páse a ľahko, ako keby bola pierko, ju vysadil do sedla.

„Cesta je ešte ďaleká,“ skonštatoval chladne. „Musíme vyraziť.“

Nestihla sa spamätať, len zrazu sedela na koni, ktorého za opraty viedol Marcel. Na moment sa jej zazdalo, že z toho koňa spadne – tak sa jej zatočila hlava.

Do rúk jej strčil opraty, predbehol ju a vydali sa na cestu.

Napredovali, a ona nedokázala myslieť na iné, len na to, že by chcela sedieť pred ním. Chcela sa nechať objímať jeho silnými pažami a len dobrá výchova jej v tom zabránila. Chcela by sa túliť k tomu mocnému telu, ako vtedy, keď ich v noci naháňali zbojníci. Chcela opäť počuť upokojujúci tlkot srdca tohto statočného muža, nádherného zjavne zvonku i zvnútra.

Keď vyrazili, vôbec nezbadala, že Marcel zmenil smer. Už nesmerovali do Remeša, kam mal namierené pôvodne, ale okľukou zamierili na juhozápad. Nebol to najlepší nápad, ale konečne definitívne vymyslel, kam sa uchýlia.

Medzitým na Anete

Po veľkolepom plese nastal na zámku Anet nefalšovaný chaos, pretože neznámu mladú šľachtičnú, ktorú nazvali Giselle, lebo si nepamätala svoje meno, kvôli ktorej vojvodkyňa usporiadala ples a na ktorý bolo pozvané aj samotné Jeho Veličenstvo, odvtedy nikto nevidel. V komnate po nej zostalo všetko oblečenie, ktoré jej vojvodkyňa Diana de Poitiers, vojvodkyňa de Brézé darovala, čo nepriamo potvrdzovalo pravdivosť slov, ktoré neprestávala opakovať vojvodkynina komorná Philipa: „Tú si určite naspäť do pekla odniesol sám Diabol, ktorý ju na Anet poslal, aby nám sem priniesla skazu a smrť. Veď sa pozrite, ako dopadla tá úbohá nevinná duša, pani Lorenza!“

Diana sa v duchu nad Philipiným náhlym prejavom súcitu začudovala, lebo si bola istá, že jej komorná si Lorenzu nikdy príliš neobľúbila.

Len Nanette, dojka na Anete, vedela viac – a aj stratila najviac...

Predpoludním Nanette poslali, aby išla mŕtvej Lorenze do jej komnaty vymeniť sviečky a skontrolovať, či je všetko v poriadku, kým sa začnú pohrebné obrady. Nanette odomkla Lorenzinu komnatu a tam na posteli, vedľa Lorenzy, s hrôzou našla ležať mŕtveho svojho jediného a milovaného syna Jeana.

Nanette sa podlomili kolená a v návale plaču sa zrútila na dlážku. „Bože, ach Bože, ako si len mohol toto dopustiť?! Prečo si mi ho nezachránil?“

Keď prešiel najhorší šok, stále uplakaná sa na kolenách dotiahla k posteli. Tam chytila syna za ruky a stiahla ho k sebe na dlážku. Plakala nad ním, objímala ho. „Jean, prečo si mi toto urobil? Prečo si mi zomrel? Čo ja budem robiť teraz na tomto svete bez teba, chlapček môj milovaný? Bože, ako si to mohol dopustiť? Prečo si mi ho vzal?“

Netušila, ako dlho bola v komnate, keď kdesi na chodbe začula nejaký dunivý zvuk. Ten ju z jej nešťastia trochu prebral a ona si konečne poriadne prezrela syna.

Jeana zjavne otrávili tým istým jedom, lebo mal tie isté príznaky ako Lorenza, a ihneď, ako si uvedomila, že je poobliekaný v svadobnom rúchu svojho nevlastného brata, okamžite pochopila, ako a čo sa mu tu stalo.

Nad tým poznaním jej stislo srdce! Prečo sa jej Jean nikdy so svojou láskou k Lorenze nezdôveril?

Milovaného syna potom odtiahla do vedľajšej komnaty. Nezniesla by, aby na jej hlavu padla ešte aj hanba nad tým, že ho našli v posteli s urodzenou pani, hoci aj mŕtveho. Ďakovala Bohu, že do jej izby poslali ju a nie niekoho iného. Toto by na nej uľpelo naveky!

Napokon zahladila všetky stopy, že vedľa urodzenej vdovy niekto ešte pred chvíľou ležal, a keď potom Lorenzu odniesli, Nanette šla Jeana preobliecť zo svadobného oblečenia. Umyla mu tvár, aby nikto nezbadal dôsledky účinkovania jedu. Jeho telo potom uložila do výklenku na chodbe a do ruky mu vložila kríž. Podarilo sa jej, aby to vyzeralo, že sa tam šiel modliť, kým sa Lorenza uzdraví a zo žiaľu nad jej stavom skonal aj on.

Kým to dokončila, chvíľami sa jej zazdalo, že Jean ešte žije, že sa s ňou rozpráva. Oči mal síce zatvorené, už keď ho našla, no jeho vyčítavý pohľad cítila aj vo chvíli, keď ho o pár dní pochovávali.

Najväčšie sebazaprenie však okúsila, keď ju nikto nesmel vidieť plakať skôr, než objavia jeho telo a prídu jej to oznámiť. Tá hodina sa jej zdala nekonečná ako ozajstná večnosť.

Ich dva pohreby sa napokon konali v ten istý deň – Jeanovi by sa to páčilo. Lorenzu hneď popoludní potichu a so všetkými poctami odprevadila vojvodkyňa Diana spolu s dcérami, Philipou a dvoma ďalšími slúžkami krátkym obradom v zámockej kaplnke. A nad Jeanom vyriekli rozlúčkové slová len o dve hodiny neskôr v malom anetskom kostolíku. Na jeho pohreb však prišlo nielen všetko zámocké služobníctvo, ale aj celé mestečko. Jeana málokto skutočne poznal, no každý mal toho zakríknutého dobráka rád.

Kvôli pohrebom musela vojvodkyňa Diana de Poitiers o pár dní odložiť návštevu u kráľa, čo, samozrejme, bolo treba Jeho Veličenstvu neodkladne oznámiť. Ale do Fontainebleau sa rozhodne mienila vydať čo najskôr.

V jej dome zavládlo niečo ako chaos – alebo si iba nechcela pripustiť, že jej dom výrazne potemnel, že sa v jeho múroch rozľahol smútok a skaza?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rytierova druhá šanca.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.