Vita Jamborová

Nevera ako dôvod

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Vita Jamborová, 2020
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2020
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2020
Design © Marta Blehová, 2020
835. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0624-8 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0625-5 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0626-2 (ePub)

Tak veľmi chceme byť šťastní,
že niekedy kradneme šťastie
niekomu inému...

V parku pri kostole našli telo mladej ženy. Dlhé gaštanové vlasy jej zakrývali tvár a pravá ruka z nejakého záhadného dôvodu pevne zvierala kabelku. Tmavozelené letné šaty na ramienka boli vyhrnuté nad kolená a odhaľovali tak fialovou fixkou napísané: Druhá.

– Príčina smrti? – spýtal sa vyšetrovateľ, keď doktor, ktorého povolali od nedeľňajšieho obeda, dokončil predbežnú obhliadku.

– Zomrela na infarkt, – odvetil lekár a sťažka sa postavil. – Teraz ti viac nepoviem, počkaj si na výsledky pitvy.

– Infarkt?! Veď má sotva tridsať, a ten nápis...

– Čo chceš počuť?

Zohol sa, odhrnul jej vlasy z tváre a znova sa postavil.

– Ani ja tomu nerozumiem. Jediné, čo momentálne môžem s istotou povedať, je, že zomrela včera večer. Okolo jedenástej.

– Na infarkt, – s úškrnom dodal vyšetrovateľ.

– Vyzerá to tak, – odvetil doktor hľadiac pritom na ženu, ležiacu pred nimi na tráve.

Oči mala doširoka otvorené, akoby ju v poslednom okamihu života niečo veľmi prekvapilo.

– Ale čo ten nápis?

* * *

Kristína si šúchala ubolené oči, ale pocit uspokojenia z dokončenej práce bol väčší než únava. Po mesiaci a pol, ktorý strávila nad prekladom ruského bestselleru, si konečne mohla vydýchnuť. Bola to dobrá kniha, ktorá sa zaslúžene dostala do kníhkupectiev už asi šiestich krajín sveta: kriminálny thriller, ktorý obsahoval všetko, čo bolo treba, aby sa knižka dobre čítala aj predávala. Sľúbila si, že preklad ešte raz prebehne, kým ho odošle do prekladateľskej agentúry, pre ktorú pracovala. To však urobí až ráno, po tom, čo si dopraje stredne veľkú šálku kávy a jednu horkú Rumbu. V poslednom čase frčala len na horkej Rumbe a smažených sendvičoch.

Takáto bola vždy, ak mala niečo rozrobené a nechcela strácať čas. Naposledy – pri preklade textu s názvom „Podval z predpätého betónu a jeho použitie“ – bola závislá od horkých Miňoniek. Vtedy si povedala, že po „predpätom betóne“ zvládne preložiť naozaj všetko, pretože o tom betóne sa jej už aj snívalo.

Na knihu mala určené dva mesiace, ale zvládla to v predstihu, a teraz sa najviac zo všetkého tešila na odmenu. Bolo nesmierne príjemné uvažovať nad tým, čo si bude môcť kúpiť. A ak sa Renáta poponáhľa a pošle jej peniažky na účet ešte do konca tohto týždňa, bude jej fakt vďačná.

Renáta, šéfka prekladateľskej agentúry, pre ktorú Kristína pracovala ako externá prekladateľka, bola fajn. Časom si sadli a ich spolupráca prebiehala celkom v pohode.

Boli tri hodiny ráno. Za oknami plynula tichá a pokojná noc, voňajúca letom a lipovými kvetmi. Kristína si skontrolovala e-mailovú schránku a už ju chcela zatvoriť, keď na bočnej lište zbadala súhrn dnešných správ. Upútal ju názov: Sériový vrah?

Keď článok otvorila a prečítala, najprv cítila, ako ju obliala horúčava, následne ju zamrazilo a napokon ju zachvátila panika. Ruky sa jej triasli, keď automaticky zatvárala schránku. Zadala adresu portálu, na ktorú sa neprihlásila už viac než mesiac.

Vybrala si miestnosť s názvom Život v trojuholníku a skontrolovala zoznam jej návštevníkov. Prečítala si ich mená: okrem troch ďalších aj ivus34 a marcela777. V civile Ivana Miháliková a Marcela Malá. Tie isté mená, ktoré si prečítala v článku. Niekoľko viet, ktoré si zapamätá na celý život, teraz zmenili ten jej.

Vraždy majú jeden spoločný znak: na tele žien vrah zanechal svoj odkaz. U prvej z obetí, Ivany Mihálikovej, to bolo Prvá . U ďalšej obete, Marcely Malej, bol na tele nápis Druhá . Vyšetrovatelia sa domnievajú, že medzi vraždami a zavraždenými ženami je isté spojenie, ktoré sa momentálne preveruje...

Na záchod dobehla len tak-tak. Zvracala tak dlho, až ju z toho bolelo celé telo, a keď konečne prestala, ostala sedieť opretá o stenu pri umývadle. V duchu sa modlila za to, aby toto všetko bol len zlý sen a aby sa z neho okamžite prebudila. Aby mohla zavolať Macke a Ivke, aby zistila, že sú v pohode a hlavne nažive.

S námahou sa postavila na nohy a išla si opláchnuť ústa a tvár. Pozrela sa na svoj zrkadlový odraz, poutierala sa, a keď sa do zrkadla pozrela znova, náhle sa strhla. Ako keby za svojím chrbtom pocítila prítomnosť niekoho iného. Rýchlo sa otočila. Pravdaže, nik okrem nej tam nebol. Pozerala sa na svoju unavenú tvár a cítila výčitky, pretože ony boli mŕtve a ona žila. Úľava? Strach?

Jediné, čím si teraz bola istá, bol pocit, že ak hneď nepôjde do postele, zostane v kúpeľni a zaspí na koberci, pretože slabosť, ktorá ju celú opantala, bola silnejšia než strach. Potrebovala spať minimálne pol roka – ako medveď v zime. A keď sa vyspí, táto nočná mora sa navždy skončí. Vyšla po schodoch do podkrovia a pozrela sa na veľkú manželskú posteľ, v ktorej sladko spala jej päťročná dcérka. Spokojne si odfukovala obložená vankúšmi, aby nespadla.

Kristína rozložila svoj paplón a tichučko si ľahla vedľa nej. Rukou zhrnula dcérkine vlasy zo svojho vankúša a pohladkala malú po tváričke. Potom sa k nej otočila chrbtom. Nechcela, aby sa svojimi temnými myšlienkami čo i len dotýkala tohto pokojne spiaceho dieťaťa.

Myslela si, že sa jej nepodarí zaspať, ale už o malú chvíľku o sebe nevedela.

* * *

Soňa Wagnerová, ktorá práve dovŕšila sladkých tridsaťpäť, odchádzala z reštaurácie ako posledná. Oslava sa podarila, hostia boli spokojní a patrične naladení, jedlo malo všetkých päť hviezdičiek a život jej v tej chvíli pripadal neuveriteľne krásny. Keď vyrovnávala účet, myslela na to, že vonku na ňu čaká Marek a dnešná noc bude patriť len im dvom. Nijaká žena, nijaké deti, len on a ona. A možno...

Netušila, že dnes unikla len o vlások a len preto, že Marek nakoniec prišiel. Za tú náhodu vďačila neznesiteľnej migréne jeho ženy a Marekovej výhovorke na pracovné stretnutie, ktorá ešte stále zaberala. Aké úbohé!

Predstavovala si tú hlúpu hus s mokrým uterákom na čele, ako pozerá telku a pokojne čaká, kým sa jej manžel ráči vrátiť. Soňa neverila, že by bola až taká naivná, ale on tvrdil, že áno. Dve deti, domácnosť, ktorú zvládala na jednotku, a nekonečné seriály a telenovely jej nahrádzali skutočný život. Keby z toho sna niekedy precitla, bolo by to pre ňu nesmierne kruté, hovoril Marek. Vyhováral sa na to už niekoľko rokov, presnejšie tri.

Soňa ho ľúbila „ako koňa“ – často a rada používala práve toto prirovnanie. Pracovali pre rovnakú firmu a, ako inak, on bol jej nadriadený.

Pozrela sa von, kde na ňu čakal a nepochybne sa tešil na ich dnešnú spoločnú noc, a spokojne sa usmiala.

* * *

Nela Karabová sedela vo svojom obľúbenom kresle vo svojom krásnom veľkom byte. Sedela v úplnej tme, ale aj tak vedela, kde sa čo nachádza. Každú drobnosť tu naaranžovala vlastnými rukami a s pomocou svojej fantázie. Na každučkú drobnosť si zarobila vlastnými silami, preto bola na seba právom hrdá. Za šesť rokov tvrdej driny dokázala so svojím životom urobiť hotové zázraky. Už to nebola tá hlúpa Nelka, ktorá sa sem pres siedmimi rokmi presťahovala zo zapadnutej dedinky na strednom Slovensku.

Milovala drahé veci a pracovné obedy v hoteli Paríž. Naučila sa obliekať v biznis štýle a

minulé volebné obdobie dokonca strávila ako členka mestského zastupiteľstva. Mala psa, dve mačky a manžela. Túžila po dieťati, ale to bolo jediné, čo nemohla ovplyvniť.

Často premýšľala o tom, prečo sa rozhodla zaobstarať si milenca. Bol to ďalší pokus o dieťa alebo potreba fyzickej lásky, ktorú jej manžel nenapĺňal? Ťažko povedať – najskôr oboje. Vedela, že teraz jej to prerástlo cez hlavu, ale nemohla tomu zabrániť. Mohla sa tváriť, že všetko má pod kontrolou, ale nemala. Netušila, čo bude robiť, čo vlastne chce.

Počúvala, ako jej drahý manžel chrápe v ich spoločnej prepychovej spálni a nechtiac sa rozplakala. Prečo to nemôže byť také ako pred rokmi, keď sa stretli a zaľúbili sa do seba? V duchu si premietala ich spoločné začiatky a snažila sa dopátrať pravdy. Prečo je k nej taký vlažný? On, ktorý bol kedysi schopný prejsť päť kilometrov peši aj v daždi len preto, aby ju videl, aby ju mohol pobozkať.

Najprv obviňovala samu seba. Možno sa zmenila, stratila niečo z kúzla, ktoré ho k nej priťahovalo. Nechápala... Ešte pred rokom sa snažila bojovať: zvodná bielizeň, šampanské a ďalšie hlúposti, ktoré sa vôbec neosvedčili. Potom prišli slzy, zúfalé prosby a vyhrážky. Ani to nezabralo. No a potom do jej života vstúpil Šimon a zachránil ju.

Kristína, Soňa a Nela... Jedna z nich mu dnes unikla, ale nemusí sa ponáhľať, všetko má svoj čas. Chcel, aby to bolo dokonalé – Ivana, Marcela, Soňa, Kristína a Nela... Popravde, išlo mu len o jednu z nich, ale prečo by nemohol potrestať aj ostatné? Beztak si to zaslúžia, všetky do jednej...

– To zas letíš na ten váš čarodejnícky zraz? – spýtal sa Pavol Karaba svojej manželky. Pozoroval ju, ako si kontroluje kabelku a potom aj hotovosť v peňaženke. Usmiala sa na neho svojím typickým úsmevom, ktorý na nej tak neznášal. Ako keby mu zdvorilo naznačila, že do toho, kam ide, mu nič nie je.

Nič však nepovedala, išla si po kožuch a kabelku si zobrala so sebou. Počul, ako otvára šatník a bol si istý, že si vyberie ten nový činčilový, ktorý dostala od neho na Vianoce. Keď vtedy rozbalila darček, s logom luxusného obchodu s kožušinami, zhíkla. Pobozkala ho na tvár a poďakovala sa. Nič viac! Nijaké iskierky v očiach, nijaké slzy šťastia. O takom kožuchu snívala už dlho a teraz jej ho daroval. Zdalo sa mu, že bol blízko, veľmi blízko. Ešte krok a jeho Nelka sa mu vráti. Všetko bude ako predtým. Ale ona sa len usmiala – dokonale priateľská, ale už tak veľmi vzdialená.

Nela niekedy mávala pocit, že stačí, aby ju opäť chytil za ruku a znova sa začne smiať nad jeho starými vtipmi, hladiť ho po začínajúcej plešine a vidieť v ňom svoju spriaznenú dušu. V začiatkoch, keď sa ich spoločné problémy ešte len črtali, verila, že stačí len málo a bude všetko ako predtým. Často sa pristihla, ako o tom okamihu sníva a zabolelo to tak, že sa rozplakala. Neskôr pochopila, že sú to naozaj len sny, jej spôsob ako čeliť realite. Tá prišla postupne... Život bez dotykov, bez dôverností, nehy a milých maličkostí, ktorými ju Pavol zvykol obdarúvať.

– Maj sa, Pali, – zakričala na neho z predsiene.

Neodpovedal. Bol nahnevaný, že odchádza tak neskoro večer, ale jej na tom už vôbec nezáležalo. Pohladkala psa, trojročnú čivavu Wendynku, ktorá sa prišla rozlúčiť, zabuchla za sebou dvere a rozbehla sa dolu schodmi.

Premýšľala nad tým, ako dlho potrvá jej vzťah so Šimonom a kedy na to príde jej manžel. Predstavovala si, ako mu potom vmetie do tváre obvinenie, že si za všetko môže sám. V myšlienkach si vychutnávala výraz jeho tváre, keď mu pripomenie všetky osamelé noci po jeho boku, poníženie a žobranie o pozornosť, lásku, dotyky. Mala pred očami jeho chrbát, keď sa od nej na ich spoločnej posteli odvracal s poznámkou, že je hysterka a mala by sa upokojiť.

Vždy trpezlivo prečkal jej záchvaty sebaľútosti, ako ich nazýval, a potom sa tešil, že má zas na chvíľu pokoj. Na jej otázky, prečo o ňu ako o ženu nestojí, mal vždy rovnakú odpoveď: Myslíš, že by som bol s tebou, keby som ťa nemal rád? Logika nepustí. Cítila sa hlúpo a nenávidela sa za to, že neustále naráža na múr ľahostajnosti, ktorým sa od nej tak úspešne oddelil.

* * *

Marcela Malá bola tridsaťdvaročná ezoterička a spoločne so svojou sestrou vlastnila obchod s darčekovými predmetmi. Okrem nich tam mali rôzne veci nesporne magického charakteru: tarotové a vykladacie karty, rôzne knižky, ktorých obsah bol zaujímavý len pre ľudí podobného zamerania, krištáľové gule a ďalšie neuveriteľné veci. Vnútri tichučko hrala hudba a aróma vonných tyčiniek navodzovala veľmi príjemnú atmosféru pokoja.

Marcelina sestra Vika mala dvadsať, ale mentálne sa nachádzala na oveľa vyššej úrovni než viacerí z jej rovesníkov. Milovala ich obchodík a snívala o tom, ako sa im bude dariť, keď si raz prenajmú priestory na jednej z najrušnejších ulíc mesta. V duchu videla police plné kníh, predstavovala si, ako spolu s Macou zriadia kútik s čajmi a rôznymi bylinkami, a niekde vzadu aj malú miestnosť, kde ona sama bude klientom veštiť z kariet. Vika sa naučila veštiť v dvanástich, keď sa jej náhodou dostala do ruky takto zameraná knižka. Neskôr prišla na rôzne spôsoby výkladu, ale najviac jej prirástli k srdcu karty od Ivy Huttnerovej. Nevedela si to vysvetliť, ale s nimi sa jej vykladalo najlepšie a najpresnejšie. Možno za to mohli obrázky, ktoré vyzerali ako momentky vystrihnuté z nejakého sna.

Marcela sedela pred počítačom, pozerala sa na monitor a občas klikla myškou. Na prostredný prst si namotávala pramienok gaštanových vlasov, na perách jej pohrával nežný úsmev.

Láska, bože, láska... Za posledných niekoľko mesiacov sa nedokázala sústrediť na prácu viac než desať minúť. Potom sa jej pohľad stával neprítomným a jej myšlienky sa točili len a len okolo Diany.

Diana... Aj meno mala ako bohyňa, nehovoriac o tom, že ako bohyňa vyzerala. Dlhé plavé vlasy, rovné a hebké na dotyk, sivé oči, plné červené ústa. Jej vlasy voňali ako levanduľa, ktorú Marcela milovala, a keď sa usmievala, na pravom líci sa jej robila jamka.

Zoznámili sa celkom neromanticky – u zubára. Diana čakala, kým jej zaberie injekcia, a Marcela sa „tešila“ na cementovanie zubných kanálikov. Slovo dalo slovo a pokiaľ Diana mohla ako-tak artikulovať, rozprávali sa o zuboch a o tom, ako je možné, že vás objednajú, no potom aj tak musíte čakať...

Druhýkrát sa stretli na pošte. Marcela prišla prevziať zásielku s novými knižkami pre ich obchod. Keď podávala cez okienko žltý lístok, zbadala známu tvár a milo sa na ňu usmiala.

Tretíkrát to bola tiež náhoda, ktorá priviedla Dianu do ich obchodu – hľadala tam knihu o feng shui ako narodeninový darček pre svoju kamarátku. Marcela ju pozvala na kávu, čím prekvapila samu seba rovnako ako aj Viku.

Rozprávali sa o všetkom a o ničom, rozoberali rôzne témy, aby napokon aj tak skončili niekde úplne inde. Občas sa na seba spýtavo pozreli a ani jedna nemala odvahu položiť tú správnu otázku. Keď Diana prijala Marcelino pozvanie zastaviť sa na výborný zelený čaj u nich v obchode, cítila Marcela taký príval adrenalínu a také krásne šteklenie v bruchu ako už dlho nie. Žeby sa predsa len nemýlila?

Vika už dávno odišla domov a keď Marcela vyvesila na dvere ceduľku „zatvorené“, pocit bláznivého chvenia v nej narastal.

– Idem postaviť na čaj, – povedala Diane.

– Neprosím si čaj, – odvetila a pristúpila k nej tak blízko, že sa jej takmer dotýkala. – Možno potom, neskôr...

Pobozkala ju. Dotkla sa svojimi perami Marceliných a rukou nežne pohladila jej líce.

– Máš pravdu, – usmiala sa na ňu Marcela.

Aj ona sa dotkla Dianinej tváre, zavrela oči a vrátila jej bozk. Chcela ju, tak veľmi ju chcela, že vnímala ten pocit ako niečo podobné pálčivému pocitu smädu. Vedela však, že si prvé milovanie s ňou chce vychutnať a tu v obchode by to nebolo ono.

Na prvý raz si vystačili s bozkami a dotykmi, pretože obidve si boli isté, že toto bola len predohra...

Odvtedy sa stretávali dvakrát do týždňa v Marcelinom dvojizbovom byte. Bývala v ňom s neskutočne chlpatým snehobielym kocúrom, ktorý sa volal Amor.

Amorek bol taký tučný, že si zverolekár na poslednej prehliadke dovolil povedať:

– Ešte kilo, mladá pani, a zvolám na vás Greenpeace.

Samozrejme, že žartoval, ale...

Diana bola už desať rokov šťastne vydatá a s mužom vychovávali dvoch synov. S manželom si rozumeli, mali radi rovnaké veci, volili vždy tú istú stranu a ich deti boli pre nich stredobodom vesmíru. Intímny život po rokoch chutil ako obľúbené jedlo, kde experimentovanie nemá miesto, a nejaký čas to aj fungovalo.

Patrik, jej manžel, si nikdy nič podozrivé nevšimol, ani keď občas svoju nechuť pomilovať sa s ním vysvetľovala bolesťami hlavy. To, že sa jej viac páčia ženy, pochopila ešte na strednej, ale pochádzala z dediny a tam predsa takéto nemravnosti nepatria. Až keď do jej života vstúpila Klára, o desať rokov staršia a o sto rokov skúsenejšia, Diana pochopila, že nemá nijakú šancu. Vzdala to už pri ich prvom stretnutí a celý ďalší rok bol pre ňu ako život v rozprávke. Byť lesbičkou bolo odrazu fajn – milenka jej otvorila nový svet. Ako keby všetko predtým bolo umelé a nedokonalé, aspoň tak to Diana vtedy vnímala.

Rozprávka však nemala dobrý koniec. Kláru zrazilo auto na ostrovčeku pre chodcov a Diana sa tú správu dozvedela z televíznych správ.

V prvom momente tomu neverila, ale keď ukázali aj Klárinu fotku, začala sa dusiť, nemohla sa nadýchnuť a zvíjala sa v kresle pred televízorom, akoby jej niekto zasadil smrteľnú ranu. Ako bude žiť bez Kláry, bez jej hlasu, dotykov? Ako vôbec bude schopná žiť bez človeka, ktorý sa stal zmyslom jej života? Niekde v kútiku duše dúfala, že to, čo sa stalo, je len sen a ráno bude všetko inak, ibaže také ráno nikdy neprišlo...

* * *

Šimonove ruky sa jemne dotýkali jej pŕs. Na zadnom sedadle jeho auta nebolo dosť miesta, ale priestor v tejto chvíli nebol až taký dôležitý. Nelina obľúbená poloha „na koníka“ a jeho ruky po celom jej tele vynahrádzali nedostatok pohodlia. Celá omámená šepkala v snahe predlžiť tento okamih:

– Počkaj, len chvíľočku... Prosím, len chvíľočku počkaj... Chcem si ťa vychutnať...

Bolo to rovnako vzrušujúce pre neho aj pre ňu, milovala, keď vždy odvetil:

– Sama vieš, že to nejde.

Ale to už prichádzala horúca vlna, strhávala ju za sebou a vynášala na ten najvyšší možný vrchol pôžitku, s ktorým prichádzala radosť, uspokojenie a slzy – reakcia nedokonalej ľudskej psychiky na príliš silné emócie.

To, čo nasledovalo, bolo skoro vždy rovnaké. Ešte chvíľu si vychutnávali blízkosť toho druhého, maznali sa, bozkávali, hoci to už nebolo súčasťou predohry. Potom sa obliekli a chvíľku sa rozprávali... Ona poležiačky, s hlavou položenou na jeho kolenách, a on sa na ňu zvrchu pozeral a hladkal ju po tvári a vlasoch. Hovorila tomu „moja druhá obľúbená poloha“.

Nela sa tešila, ako si všetko perfektne naplánovala: rande aj stretnutie s kamarátkami. Mali teda pre seba ešte dosť času.

Už sa natoľko dôverne poznali, že nemali problém rozprávať sa o jej manželstve a o tom, čo by bolo keby... Obaja vedeli, že sú to len sny. Obaja niekoho klamali: ona manžela, ktorý ju ako ženu totálne ignoroval, on svoju snúbenicu, ktorá bola klasickým prípadom panny z náboženských dôvodov.

Nela mala tridsaťdeväť rokov a najdôležitejšou vecou, ktorú sa v živote naučila, bolo to, že sa netreba na nič hrať. Ak niečo chcela, nemala problém povedať to celkom otvorene, ak ju niečo zaujímalo, išla za tým. Nič nepredstierala a vo vzťahu s mužmi sa jej to vždy vyplatilo. Odjakživa sa jej darilo pracovať v mužskom kolektíve a nevedela si to vynachváliť. Nijako jej nechýbali povinné výmeny receptov a odpovede na otázku: „Čo dnes budeš variť?“ V chlapskom kolektíve to fungovalo inak. Nemohla sa vyhovárať na menštruáciu a nik jej nezávidel jej pekný výstrih. Nejakým šiestym zmyslom vedela, s kým môže byť dobrá kamarátka a koho pre zmenu poteší nevinným flirtom.

Venovala sa daňovému účtovníctvu. Mala svoju vlastnú firmu a troch zamestnancov. Šimon do jej života vstúpil ako jeden z jej klientov. Najhoršie zo všetkého bolo iba to, že jeho snúbenica Nina praxovala v Nelinej firme.

Nina bola zvláštny prípad: celkom pekná ryšavka, nie veľmi vysoká, so súmernou sexi postavou, len jej životný postoj mnohých uvádzal do rozpakov. Jej prednosťami však bola milá priateľská povaha a široký úsmev. Bola príťažlivá, mala rozhľad, chýbal jej len zmysel pre humor. Šimon nevedel pochopiť, prečo každý vtip hneď začne rozoberať, až kým nepríde na pointu, čo však už ani zďaleka nemalo plánovaný účinok.

Stretávali sa už takmer rok a na Štedrý deň ju požiadal o ruku. Samozrejme, najprv požiadal ju, no potom, „ako sa patrí“, aj jej rodičov. Zdalo sa mu to prehnané a chcel sa tej procedúre (z jeho pohľadu dosť trápnej) vyhnúť, ale Nina na tom trvala.

Najväčší problém však bol, že podľa nej sa patrilo ešte aj to, aby do manželstva obidvaja vstupovali „čistí“, bez hriechu. Vraj manželstvo nie je o sexe a pán farár jej raz pri spovedi povedal, že predmanželský sex je veľký hriech v očiach nášho Pána.

Šimon ju sčasti chápal, sám vyrastal vo veľmi nábožnej rodine, a pravdupovediac, práve tento jej odmietavý postoj ho priťahoval. Vzrušovalo ho to a bral všetko ako napínavú hru, ktorej výsledkom bude jeho víťazstvo.

Prekvapenie: hneď po zásnubách mu dovolila dôvernejšie dotyky, čo pre vyhladovaného Šimona bola ako vstupenka na prehliadku sľúbeného raja. V duchu si predstavoval, ako naučí toto krásne panenské telo, aby milovalo len jeho.

Už sa mu to nezdalo až také čudné a blahorečil genialitu toho, ktorý vymyslel povinnosť ženy vstupovať do manželstva ako panna. O svoje ilúzie, ba skoro presvedčenie, prišiel, keď sa ocitol na večierku, ktorý usporiadala šéfka jeho nastávajúcej.

Zoznámili sa, všetci sa dobre bavili, všeličo sa popilo a nálada stúpala s každým ďalším dúškom alkoholu. Zabratí do rozhovoru o politike, daniach a ďalších nudných veciach, Šimon a Nela si vôbec nevšimli, že spoločnosť sa presťahovala do inej miestnosti sledovať hokejový zápas.

– Nemala som už polroka sex, veril by si tomu? – zasmiala sa Nela, keď pôvodnú tému vyčerpali.

– Neveril, – smial sa spoločne s ňou Šimon. – Uťahuješ si zo mňa.

– Už by som ani nevedela nikoho pobozkať, – posťažovala sa.

– Ako je to možné? Čo na to manžel?

– Veď práve, – povzdychla si.

– Neverím, – znova zopakoval.

Ale niečo mu hovorilo, že je to pravda. Zaujímavé, naozaj by sa už nevedela bozkávať? Viac mu nebolo treba. Tá predstava ho okamžite vzrušila a Nela si uvedomila, že sa na ňu pozerá inak než pred niekoľkými minútami.

Zacítila príležitosť a bolo jej jedno, že v obývačke má hostí. Soňa by povedala: „prachsprostá príťažlivosť“.

Nela vstala z pohovky a podišla k dverám. Potom sa otočila, uprene sa zadívala na Šimona a zdvihla obočie. Ako zhypnotizovaný sa takisto postavil a šiel za ňou. Vzala ho za ruku a viedla do kúpeľne, ktorá sa nachádzala vedľa spálne.

Vôbec sa nerozprávali. Keď za nimi zavrela dvere, pritlačil ju na ne celým svojím telom, potreboval cítiť to jej. Ešte stále si uvedomoval, čo robí, ale zastaviť sa, to už bolo nad jeho sily. Milovali sa ticho a rýchlo. Hlad po tele toho druhého bol taký silný, že aj vzdychy sa zdali ako strata času...

Neskôr sa vrátili k ostatným. Cestou späť mu Nela naoko ukazovala byt a vždy, keď sa im stretli pohľady, usmiala sa. Po celý zvyšok večera sa nenápadne pozorovali a obom bolo jasné, že to, čo sa stalo, sa bude opakovať.

Kristínu zobudila príjemná melódia budíka nastaveného v mobile. V prvých sekundách nevedela, prečo má nepríjemný pocit, akoby sa malo stať niečo zlé. Avšak potom si spomenula... Strach, ktorý sa tesne predtým, než zaspala, v sebe snažila potlačiť, sa opäť vrátil.

– Božemôj, – zašepkala a pozrela sa na svoje dieťa, ktoré pokojne odfukovalo na druhej strane veľkej postele. – Čo budem robiť?

Vôbec nebola naivná, ale predsa len sa jej nechcelo veriť, že aj ona... Znova sa pozrela na dcérku a rozplakala sa. Uvažovala, či ju má nechať v škôlke, alebo sa spolu s ňou zavrieť v ich byte, celý ho zadebniť a čakať, kým to prejde, kým nájdu toho maniaka, toho nenormálneho grázla, ktorý zavraždil Ivanku a Macu. Vedela však, že ešte predtým musí niečo urobiť, musí zavolať Nele a Soni.

Nela jej zdvihla hneď na prvý raz, Soni musela volať skoro pätnásť minút. Nechápali naliehavosť v jej hlase, keď ich prosila, aby sa u nej obidve na obed zastavili, ale nakoniec poslúchli.

Zavolala ešte do škôlky a malú odhlásila. Ako dôvod uviedla, že sa sama necíti dobre.

– Dúfam, že sa zajtra budete cítiť lepšie, pani Melušová, – zaštebotala do telefónu sympatická mladá učiteľka.

– Ďakujem vám, vynasnažím sa, – odvetila a zložila.

Potrebovala kávu, veľkú šálku silnej kávy, ktorá by jej pomohla konečne začať racionálne rozmýšľať.

Prečo zomreli Marcela a Ivana? Nespájalo ich nič okrem členstva v ich „trojuholníkovom klube“, ako mu hovorili.

Začalo sa to celkom nevinne...

Bol večer, koniec pracovného dňa, ktorý u nej končil väčšinou neskoro v noci. Malá už dávno spala a na ich ulici, kde boli len samé rodinné domčeky, panoval nádherný pokoj. Kristíne sa vôbec nechcelo spať, aj keď unavená bola poriadne. Musela sa predávkovať kávou. Za tie roky sa poznala celkom dobre, vedela, že tak skoro nezaspí. Netušila, čo so sebou a s načatým večerom, a tak si krátila čas na internete.

Nikdy sa neprestala čudovať, aký je to zázrak – môcť si označiť akékoľvek slovo a nájsť more možností, z ktorých si mohla vyberať.

Ani nevedela, ako sa dostala k diskusii v jednom internetovom časopise. Zaujala ju téma Potvory alebo obete? V zásade jedovatý článok kládol nepríjemné otázky – ako je to s neverou a ženami?

Vďačná téma... To vyprovokuje hádam každého debila, zamrmlala si popod nos Kristína a začala sa prehŕňať komentármi.

madlen456:

Každú čúzu, čo to robí s cudzím chlapom by som zastrelila!!!!!

smotanka35:

Ty si ale riadna krava:)))))

madlen456:

Komu hovoríš krava, ty sprostá hus?! Koľkých si prefikla ty?

smotanka35:

Tvojho starého nie, buď v pohode.

Hm, riadne sa to rozbehlo, povedala si Kristína a usmiala sa.

Keď sa pozerala ďalej a postupne čítala príspevky, bolo jej smutno z toho, akú zášť v sebe majú niektorí ľudia. Stavila by sa o čokoľvek, že väčšina z nich neprežila nič z toho, nad čím sa pohoršovali. Prečo niektorí jedinci majú potrebu hodiť kameň a pozerať sa, ako tečie krv? Prečo súdia, keď o tom nevedia zhola nič?

Nemajú predstavu o pocitoch ženy, ktorá musí žiť s vedomím, že muž, ktorého miluje, nikdy nebude patriť jej. Ženy, ktorá je často odkázaná na osamelé noci a dni naplnené čakaním na telefonát a dve slová, ktoré ju zaručene urobia šťastnou: Dnes prídem...

No a potom zabudne na dlhé dni, počas ktorých čakala a dúfala. Stane sa z nej indická mnohoruká bohyňa, ktorá za jednu hodinu zvládne hotové zázraky: stihne upratať, navariť večeru, naaranžovať stôl, zapáliť sviečky, osprchovať sa, urobiť si vlasy a obliecť si niečo, čo bude lahodiť jeho oku. Zvládne všetko, pretože On príde...

Keď o niekoľko hodín neskôr odchádza a ona stojí pri okne a pozerá sa na jeho vzďaľujúci sa chrbát, pocity sú rôzne. Môže sa stať, že sa usmeje a spokojne ho odprevadí očami až k autu. Niekedy sa však rozplače, poľutuje sa a znova v sebe nastaví hodinky, ktoré budú odratúvať čas, keď nie sú spolu...

Do Viktora, tridsaťpäťročného vysokého a štíhleho manažéra firmy Respro sa zaľúbila už na tretej konferencii, ktorú pre ich firmu tlmočila. Išlo o výhodnú spoluprácu s Rusmi a ten kšeft jej dohodila jedna známa. Nebolo to cez agentúru, a tak honorár bol celkom slušný. Piata konferencia, na ktorej sa obidve strany dohodli, bola posledná. Už po štvrtej ju pozval na obed do firemnej reštaurácie. Tú piatu pretlmočila veľmi profesionálne, no s malou dušičkou, že dnes ho vidí poslednýkrát. Na obed ju nepozval a odišla domov s tým, že si jeho pohľady a slová vysvetlila nesprávne.

Po dvoch dňoch, keď už si začínala myslieť, že z toho nebude nič, jej zavolal na mobil a dohodol si s ňou ďalší obed.

– Som ženatý, – povedal ticho a pozeral sa jej pritom do očí.

Oznámil to po skvelom jedle a dezerte, ktorý práve dojedala.

– Aha... – dostala zo seba.

Stále sa na ňu pozeral a ona vedela, že musí povedať niečo zmysluplnejšie než „aha“.

– Čo čakáš, že poviem? – spýtala sa ho pre istotu .

– Ja neviem... Dobré je už aj to, že si ma neovalila kabelkou a nezutekala.

– To sa ešte môže stať, – zamračila sa.

– Pozri sa, – chopil sa šance, ktorú vyčítal z jej očí. – Nevravím, že to bude ľahké, ale veď skúsiť predsa...

– Čo presne myslíš tým „skúsiť“? – prerušila ho. – Vyspíme sa spolu a uvidíme?

– No a tebe by to prekážalo?

Aspoň bol úprimný... Či by jej to prekážalo? Dopekla nie! Alebo skôr: dopekla, teraz ani nie... Chcela ho.

Ten rozhovor sa odohral pred šiestimi rokmi. Naučila sa s tým žiť, naučila sa milovať ho bez toho, aby dúfala v niečo viac. Nakoniec sa naučila pozerať sa z okna na jeho chrbát a usmievať sa pri predstave, že ho možno uvidí o niekoľko dní... A ešte tu bola Tamarka, ich Tamarka, jej Tamarka – malé slniečko, ktoré patrilo do života ich oboch.

Zaľúbená Kristína nemala v sebe dosť síl na to, aby si Viktora vybojovala, ani na to, aby sa s ním rozišla. Ľúbila ho tak veľmi, že čakať a tešiť sa z jeho návštev bolo pre ňu zmyslom života. Ukradnuté šťastie, keď vlastnej hrdosti mohla povedať len úbohé „prepáč“...

Viktor žil pre dve rodiny, ale patril tej druhej. Čím ďalej, tým ťažšie bolo vysvetľovať ich dcérke, prečo musí tatko zakaždým odísť. Kristína sa bála, že to malá jedného pekného dňa pochopí a bude ju nenávidieť. Ibaže to sa nestalo a príčina bola oveľa horšia, ako si vedela predstaviť.

Keď dievčatku vysvetľovala, že tatko k nim už viac nebude chodiť, dieťa nechápalo. Nemohla mu predsa povedať, že sa totálne pomiatol a zaľúbil sa do úplne inej cudzej tety, odišiel od svojej prvej rodiny a teraz sa vykašľal aj na tú ich. Nemohla dcérke povedať ani to, že napríklad zomrel. Ešte stále dúfala, že jedného pekného dňa...

Ach, tie sny, jej večné sny a snaha udržiavať domácnosť tak, aby sa malá cítila dobre. Na zbláznenie. Keby nebolo roboty, ktorá ju nútila nemyslieť na nič iné okrem slov, viet a prekladu, asi by sa zbláznila. No a ešte tu boli jej kamarátky: Soňa, Ivana, Marcela a Nela.

* * *

Soňa mala nick smotanka35. Často sa zapájala do debát na portáli, ktorý Kristína navštevovala najčastejšie. Raz slovo dalo slovo, postupne sa spoznávali a nakoniec si vymenili mailové adresy. A obrovské prekvapenie pre obe: Soňa bývala len o niekoľko blokov ďalej. Najprv si volali, a keď prvotné rozpaky pominuli, dohodli si stretnutie v kaviarni, ktorú obe veľmi dobre poznali.

– Poznám ťa z autobusu, – zasmiala sa Soňa.

– Veď aj ja teba, – usmiala sa na ňu Kristína. – Vždy sedávaš na pravej strane pri okne.

– Jasné, moje obľúbené miesto.

Koncom mesiaca z nich boli nerozlučné kamošky a aj keď Kristínin život bol momentálne „na kočku“, Sonin nezničiteľný optimizmus jej pomáhal prežiť.

Najprv prekliali Viktora. Soňa sľúbila, že raz sa spolu opijú a vyrobia jeho woodoo bábiku, aby mu už nikdy v živote nestál.

Pri tej spomienke sa Kristína smutne usmiala. Spomenula si, čo povedala Soňa na margo svojho ženatého milenca Mareka, keby to bol urobil on.

– Odrezala by som mu gule a odniesla by som ich tomu Macinmu vyžratému kocúriskovi.

Zastávala totiž názor, že milenec by mal byť verný – manželka sa nerátala.

Sonin osobný život bol v podstate chaos. Práca pre najlepšiu právnickú firmu v meste bola vyčerpávajúca.

– Niekedy by som radšej robila v uhoľných baniach, – vzdychala si občas.

Ale v tomto sa jej vôbec nedalo veriť. Svojej práci bola oddaná a pretože bola bez záväzkov, inteligentná, vtipná a veľmi pekná, šéf ju miloval. Nedalo sa to utajiť, vedeli o nich spoločníci aj koncipienti, ale čo na tom? Marekova žena o ich vzťahu nemala tušenia, o deti bolo dokonale postarané, tak prečo nie?

Aj keby sa našla nejaká dobrá duša, ktorá by chcela jeho manželku o všetkom poinformovať, nenadarmo bol Marek Poplavský jeden z najlepších advokátov v oblasti trestného práva. Ten by sa vysekal z čohokoľvek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevera ako dôvod.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.