Stephen King

NEZBYTNÉ VĚCI

Copyright © Stephen King, 1991

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: NEEDFUL THINGS

Translation © Gabriel Göessel, 1993, 2009

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-222-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-223-5 (mobi)

Dámy a pánové, prosím o pozornost!

Přistupte blíže, aby každý viděl!

Mám pro vás příběh, nebude vás stát ani groš!

(A když mu uvěříte, budeme spolu vycházet.)

Stave Earle

Snake Oil

Slyšel jsem, že hodně jich zabloudilo,

dokonce i v ulicích vesnice, když tma byla tak hustá,

že by se krájet nožem dala – jak se alespoň říkalo…

Henry David Thoreau

Walden

VY UŽ JSTE TU BYL

Jistěže ano. Jistě. Já nikdy žádnou tvář nezapomenu.

Tak jen pojďte blíž, ať vám potřesu rukou! Něco vám řeknu: já vás poznal podle chůze ještě před tím, než jsem vám viděl do obličeje. A skutečně jste si nemohl pro svůj návrat do Castle Rocku vybrat lepší čas. No, není to tu paráda? Brzy začne lovecká sezóna a ti blázni budou po lesích pálit na všechno, co se hýbe a co na sobě nemá svítivě oranžovou bundu. Protože je právě říjen a my tady ve městě necháváme říjen vládnout tak dlouho, jak se mu chce.

Pokud jde o mne, tak je to nejlepší roční období. Jaro tady sice také máme příjemné, ale kdybych mohl, vždycky bych si místo května vybral raději říjen. Tady v západní části státu Maine už je většinou klid, protože s odchodem léta odjíždějí i všichni ti letňáci ze svých chat u jezer a na vyhlídkách zase zpátky do New Yorku a Massachusetts. Domorodci je každým rokem sledují, jak přijíždějí a odjíždějí – vítáme vás, vítáme vás, vítáme vás; na shledanou, na shledanou, na shledanou. Že přijíždějí, je dobře, protože přivážejí i ty svoje velkoměstské dolary, ale že odjíždějí, je také dobře, protože s nimi odjíždí i ta jejich velkoměstská zloba.

A hlavně o jejich velkoměstské zlobě chci pohovořit – posadíte se na chvilku sem ke mně? Tady na schodech před tanečním parketem to bude příjemné. Sluníčko tu pěkně hřeje a průhledem altánu je vidět skoro celý střed města. Jen musíte dávat pozor na třísky. Ty schody by se měly opískovat a pak znovu natřít barvou. To je práce pro Hugha Priesta, ale Hugh se k tomu zatím nedostal. On totiž chlastá. To není žádné tajemství. V Castle Rocku se některé věci sice dají udržet v tajnosti a také se v tajnosti udrží, ale dá to dost fušku – a většině z nás je dobře známo, že to je už dost dávno, co Hugh Priest a práce spolu ještě jakž takž vycházeli.

Co že to je?

Aha! Tohle! No řekněte – není to nádhera? Těch letáčků je plné město! Mám ten dojem, že většinu jich vyvěsila osobně Wanda Hemphillová (její manžel Don je majitelem Hemphillovy tržnice). Sundejte ho z toho sloupu a podejte mi ho. No, nebojte se – stejně nikdo nemá co vyvěšovat nějaké letáčky na sloupy pódia tady v altánu, ne?

A sakra – jen se na to koukněte! Hned nahoře je natištěno KARBAN A ĎÁBEL. Pěkně velkými rudými písmeny, z nichž se kouří, jako kdyby ty letáčky dorazily expresně přímo z pekla! Cha, cha! Někdo, kdo by nevěděl, jakou ospalou dírou tohle naše městečko je, by si mohl myslet, že se skutečně řítíme do záhuby, jak se mi zdá. Ale vám je přece jasné, že v městečkách, jako je tohle, se některé věci občas zbytečně nafukují.

A reverend Willie má tentokrát opravdu nádor na mozku. O tom není žádných pochyb. Církve na maloměstech… nu, o tomhle vám určitě nemusím povídat nic. Všechny spolu navzájem sice vycházejí – při troše dobré vůle – ale nemají jedna z druhé vůbec žádnou radost. Nějaký čas je klid a pak se začnou hašteřit.

Tentokrát se však hašteří jen co je pravda – a také si vyčítají spoustu věcí. Katolíci totiž chystají něco, čemu říkají Noční kasino, v Kolumbově síni na druhé straně města. Pokud vím, tak každý poslední čtvrtek v měsíci. Zisky by měly jít jako příspěvek na opravu střechy kostela. Kostela Matky Boží jasných vod – jestli jste přijeli do městečka od kopce Castle View, určitě jste jej míjeli. Hezký kostelík, není-liž pravda?

To Noční kasino je nápad otce Brighama, ale chytil se ho pak vlastně spolek Dcery Isabelliny, a ten se rozhodl ho realizovat. Hlavně Betsy Viguová. Asi se jí zalíbilo pomyšlení, že se navleče do svých nejvypasovanějších černých šatů, bude rozdávat karty nebo roztáčet ruletu a pronášet: „Sázejte, dámy a pánové, vaše sázky, prosím.“ No, ale řekl bych, že takové pomyšlení se zalíbilo všem. Je to sice jen taková nevinná desetníková záležitost, ale pro ně zároveň i trochu hříšná.

Jenomže pro reverenda Willieho to žádná tak úplně nevinná záležitost není – jemu a jeho kongregaci se to naopak zdá být záležitost víc než jen trochu hříšná. Je přece právě oním reverendem Williamem Rosem, který nikdy vlastně neměl moc rád otce Brighama. A konečně ani otec Brigham si jeho nikdy moc nepovažoval. (Byl to vlastně otec Brigham, kdo začal reverendu Rosovi přezdívat „Funivý Vilda“ – a to mu reverend jen tak nezapomene.)

Mezi těmi dvěma šamany to jiskřilo už i dříve, ale tahle záležitost s Nočním kasinem je něco víc než jen nějaké obyčejné jiskření – skoro by se dala nazvat lokální válkou. Když se Willie doslechl, že katolíci hodlají trávit noci hazardem v kasinu, skákal vzteky až do stropu. Za ty letáčky KARBAN A ĎÁBEL zaplatil z vlastní kapsy a Wanda Hemphillová a její přítelkyně z kroužku vyšívání je vyvěsily po celém městečku. Od té doby spolu katolíci a baptisté komunikují už jen v rubrice dopisů našeho malého týdeníku, kde zuří a dští síru jedni na druhé a posílají se navzájem do pekel.

Jen koukněte támhle a bude vám hned jasné, co vám chci říct. To je Nan Robertsová, ta, co zrovna vyšla z banky. Je majitelkou Naniny restaurace a mám ten dojem, že to je teď snad nejbohatší osoba ve městě od doby, kdy se starý Fotr Merrill odebral do toho velkého vetešnictví v nebi. Ta je taky baptistka. Proti ní kráčí velký Al Gendron. A to je zase tak skalní katolík, že i papež by před ním zbledl závistí. Jeho nejlepším kamarádem je Ir Johnny Brigham. A teď dávejte pozor! Vidíte, jak se jim zvedají nosánky? Ohó! No není to krásný pohled? Vsadil bych se o co chcete, že v místě, kde se míjeli, klesla teplota nejméně o dvacet stupňů. Jak říkala moje matka – s lidma je sice větší legrace než s koňma, ale zase legraci tolik nerozumějí.

A teď koukněte zase támhle: vidíte tam ten šerifův křižník, zaparkovaný u chodníku poblíž půjčovny videokazet? Uvnitř sedí John LaPointe. Měl by sledovat řidiče, kteří překračují povolenou rychlost – ve středu města je totiž zóna snížené rychlosti, zvláště v hodinách, kdy chodí děti ze školy – ale když si zacloníte oči a podíváte se pozorně, tak uvidíte, že ve skutečnosti místo toho zírá na nějakou fotografii, kterou vyndal z náprsní tašky. Odtud na ni nevidím, ale vím naprosto přesně, o jakou fotografii asi jde; stejně přesně, jako si pamatuju příjmení svojí matky za svobodna. Je to fotografie, kterou pořídil Andy Clutterbuck asi před rokem na pouti ve Freyburgu. Je na ní John se Sally Ratcliffovou. John drží Sally kolem ramen a ta zase drží plyšového medvídka, kterého jí vystřelil – oba přitom vypadají neskutečně šťastně, jako by se měli v příští chvíli štěstím rozpustit. To ale bylo tenkrát, dneska už je to jinak – jak se říká; dneska je Sally zasnoubená s Lesterem Prattem, instruktorem tělocviku na střední škole. A ten je zanícený baptista, stejně jako ona. John se ze šoku z té ztráty nevzpamatoval dodnes. Vidíte, jak vzdychá? Pěkně ho to bere. Takhle může vzdychat jen člověk, který je pořád ještě zamilovaný (nebo si myslí, že je pořád ještě zamilovaný).

Problémy a zloba – to všechno vzniká hlavně z běžných záležitostí, všimli jste si toho už někdy? Z nedramatických záležitostí. Tak vám uvedu jeden příklad. Vidíte tam toho chlapíka, co kráčí do schodů soudní budovy? Ne, toho muže v obleku ne – to je Dan Keeton, náš vrchní radní. Myslím toho druhého, toho znaveného černocha. To je Eddie Warburton, noční vrátný v magistrátní budově. Chvíli se na něj dívejte a sledujte ho, co udělá. Teď! Vidíte, jak se na posledním schodu zastavuje a hledí do ulice? Vsadím, co chcete, že se kouká směrem k autoservisu Sunoco. Jeho majitelem a vedoucím je Sonny Jackett – a mezi těmito dvěma muži je zlá krev od doby, kdy tam před dvěma lety přivezl Eddie svůj auťák, aby se mu podívali na motor.

Na ten auťák se pamatuji docela dobře. Byla to Honda Civic, nic zvláštního; jenomže pro Eddieho něco zvláštního byla, protože to bylo jeho první a jediné zbrusu nové auto, které kdy vlastnil. A Sonny nejenže odvedl špatnou práci, ale také si napočítal za opravu nějak moc. To je ovšem Eddieho verze. Warburton to na mě zkoušel přes svou barvu kůže, aby stlačil cenu opravy – to je zase Sonnyho verze příběhu. Víte přece, jak to chodí, ne?

No a tak Sonny Jackett dal Eddieho Warburtona k soudu a byl velký křik, nejdřív v soudní síni a pak venku na chodbě. Eddie říkal, že Sonny ho nazval pitomým negrem a Sonny řekl, no, negrem jsem ho sice nenazval, ale ten zbytek platí. Satisfakce se nakonec nedostalo ani jednomu z nich. Soudce donutil Eddieho, aby vyklopil padesát babek, Eddie na to řekl, že to je právě o padesát babek víc, než si Sonny zaslouží a Sonny řekl, že to je pořád sakra málo. A pak už jen vím, že Eddieho nový auťák chytil od zkratu na elektřině a skončil na šrotišti u silnice číslo 5 a Eddie teď jezdí s oldsmobilem model ‚89, ze kterého teče olej. Eddie se nikdy nezbavil podezření, že Sonny Jackett toho o požáru jeho auťáku ví mnohem víc, než by byl kdy ochoten říct.

Pánové, s lidma je sice víc legrace než s koňma, ale zase legraci tolik nerozumějí. Není to trochu víc, než se dá pochopit, když je zrovna parný den?

Žije se tu prostě jen takový maloměstský život – ať už se to tu jmenuje Castle Rock, nebo jinak, prostě bydlí tu lidé, co jedí koláče, pijí kafe a za zády se navzájem pomlouvají. Bydlí tu Slopey Dodd, osamělý kluk, z něhož si kvůli jeho koktání ostatní děti dělají legraci. Bydlí tu Myrtle Keetonová, a pokud ta se zdá být trochu osamělá a vyděšená – jako kdyby si nebyla vlastně jista kde je či co se kolem ní děje – pak je to proto, že její manžel (ten chlápek, co jste ho právě viděli vycházet po schodech budovy soudu za Eddiem) se v posledních asi šesti měsících necítí nějak ve své kůži. Vidíte, jak má napuchlé oči? Vsadím se, že buď brečela nebo špatně spala – možná také oboje, co myslíte vy?

A támhle jde Lenore Potterová, ta vždycky vypadá jako ze škatulky. Jde do obchodu Western Auto. Nepochybně proto, aby zjistila, zda už přišlo její speciální organické hnojivo. Tahle ženská má doma víc různých kytek, než má bývalý prezident Carter jaterních skvrn. A taky na ně je patřičně pyšná. Ostatní dámy v městečku ji nemají moc rády – ohrnují nos nad ní, nad jejími kytkami, náhrdelníky i bostonskou ondulací za sedmdesát dolarů. Ohrnují nad ní nos – a já vám teď něco prozradím, a to čistě jenom proto, že tu tak sedíme vedle sebe na těch schodech na pódium. Já si totiž myslím, že dělají dobře.

Asi byste řekl, že to všechno je normálka, ale ne všechny problémy tady v Castle Rocku jsou normálka – to vám musím říct na rovinu. Nikdo ještě nezapomněl na Franka Dodda, dopravního strážníka, který tu před dvanácti lety zešílel a zabil všechny ty ženské, nikdo nezapomněl ani na toho čokla, co měl vzteklinu a způsobil smrt Joe Cambera a toho starého opilce z jeho sousedství. Ten čokl způsobil taky smrt chudáka šerifa George Bannermana. Dneska jeho práci dělá Alan Pangborn – dělá ji sice dobře, ale nikdy se v očích obyvatel městečka nemůže měřit s Velkým Georgem.

Taky nebylo nic normálního ani na tom, co se stalo Reginaldu „Fotrovi“ Merrillovi – Fotr byl starý lakomec, který měl ve městě bleší trh. Jmenoval se Trh hojnosti. Byl přesně tam, co na druhé straně ulice vidíte to prázdné parkoviště. Je to sice už dost dávno, co ten blešák vyhořel, ale tady v městečku ještě žijí lidé, co ten požár pamatují (nebo aspoň tvrdí, že ho pamatují), a co vám po několika pivech u Žlutého tygra budou vyprávět, že v tom je něco mnohem víc než jen normální požár, co zničilo Trh hojnosti a připravilo Fotra Merrilla o život.

Jeho synovec Eso říká, že strýci se před tím požárem přihodilo něco strašidelného – něco jako se o tom píše v té knize Zóna šera. Když ale jeho strýc zaklepal bačkorama, Eso u toho vůbec nebyl – bručel tenkrát v base v Shawshanku, protože dostal čtyři roky za noční vloupání a neoprávněný vstup do cizího příbytku. (Lidem bylo dávno jasné, že Eso Merrill neskončí dobře; když ještě chodil do školy, byl to jeden z největších trapičů v městečku a stovky dětí přecházely na druhou stranu chodníku, jen co zahlédly, že proti nim jde Eso ve své motocyklové bundě se spoustou cinkavých přezek a zipů, ve vysokých botách, cvakajících podkůvkami o dláždění chodníku.) Přesto – tohle mu lidé věřili: možná opravdu bylo něco podivného v tom, co se toho dne přihodilo Fotrovi, možná to jsou jen takové další tlachy, co se vedou nad šálky kávy a kousky štrúdlu v Nanině restauraci.

Nejspíš to tady bude stejné jako v městečku, ve kterém jste vyrostl i vy. Lidé se rozčilují kvůli náboženství, trápí se nešťastnou láskou, nosí v sobě tajemství, nosí v sobě zlo… a vyprávějí si občas i strašidelné příběhy – jako třeba o tom, co se snad stalo nebo nestalo toho dne, co Fotr zemřel ve svém vetešnictví – jen aby vlili trochu života do všech těch nudných dnů. Castle Rock je přesto hezké a klidné místo, kde lze žít a vyrůstat, jak je to konečně i napsané na té tabuli, co ji vidíte na příjezdu do našeho městečka.

Slunce se krásně zrcadlí na hladině jezera a na listech stromů – a když je jasný den, je vidět z vrcholku kopce Castle View až do státu Vermont. Letňáci debatují nad nedělními novinami a občas v pátek nebo v sobotu večer (někdy po oba večery) dochází na parkovišti Žlutého tygra ke rvačkám.

Ale letňáci pak vždycky zase odjedou a rvačky také vždycky nějak skončí. Městečko odjakživa patřilo mezi ta lepší, a když někdo utrpí nějaké šrámy, tak víte, co my řekneme? Řekneme on to překoná nebo ona to překoná.

Tak například barman Henry Beaufort nesnáší, když mu Hugh Priest v opilosti kope do jeho hudebního automatu…, ale Henry to překoná. Wilma Jerzycková a Nettie Cobbová se nesnášejí…, ale Nettie to překoná (nejspíš) a Wilma? Ta je zvyklá žít, jak žije, a nesnášet se s lidmi.

Šerif Pangborn pořád ještě oplakává ženu a mladšího syna, jež se mu zabili – i když to byla velká tragédie, jistě časem ten smutek překoná. Artritida Polly Chalmersové se nijak nelepší – vlastně se zhoršuje, sice nepatrně, ale trvale – a i když to možná nepřekoná, přesto se naučí s ní žít. Naučily se to konečně miliony lidí.

Občas se jeden s druhým chytneme, ale většinou probíhají věci hladce. Nebo alespoň až doposud probíhaly. Ale příteli můj, teď vám musím povědět jedno skutečné tajemství; hlavně proto jsem vás vlastně k sobě zavolal, když jsem vás zahlédl, že jste zase zpátky tady v městečku. Já si myslím, že trable – opravdové trable – už jsou na cestě. Už je cítím, jsou hned za horizontem jako nenadálá bouřka, plná blesků. Ty hádky mezi katolíky a baptisty kvůli Nočnímu kasinu, ty děti, co trápí chudáka Slopeye kvůli jeho koktání, ta nešťastná láska Johna LaPointa, zármutek šerifa Pangborna…, všechny tyhle věci budou ve srovnání s tím, co se blíží, vypadat jako úplně zanedbatelné maličkosti.

Vidíte tu budovu na druhé straně Main Street? Tam, tři domy od prázdného parkoviště, kde stávalo vetešnictví Trh hojnosti? Tu s tím zeleným baldachýnem? Jo, jo, právě tu. Výklady má ještě zavápněné, protože zatím ještě není otevřeno. Má na vývěsním štítě nápis NEZBYTNÉ VĚCI – co tohle, u všech všudy, má znamenat?

To také nevím, ale právě odtud na mne jdou ty špatné pocity.

Právě odtud.

Jen se na tu ulici ještě jednou podívejte. Vidíte tam toho kluka, ne? Toho, co tlačí kolo a vypadá, jako kdyby snil ten nejkrásnější denní sen, co se kdy nějakému klukovi může zdát. Tak na toho pozor, můj milý příteli. Podle mne právě to je kluk, který všechno spustí.

Ne – už jsem vám řekl, že nevím co…, nevím přesně co. Ale pozor na toho kluka. A taky se trochu projděte městem. Jasně ucítíte, že není v pořádku – a až se něco stane, určitě bude dobře, když u toho bude nějaký svědek.

Toho kluka znám – toho, co tlačí to kolo. A vy ho možná taky znáte. Jmenuje se Brian, dál nevím jak. Mám ten dojem, že jeho otec prodává obklady fasád a dveře v Oxfordu nebo v South Parisu.

Říkám vám, na něj pozor. Pozor na všechno. Vy už jste tu sice byl, ale tady se teď věci budou měnit.

Vím to jistě.

Cítím to.

Schyluje se k bouřce.

Č Á S T I

VELKOLEPÉ SLAVNOSTNÍ ZAHÁJENÍ

KAPITOLA PRVNÍ

1

Na malém městě představuje otevření nového obchodu velkou slávu.

Pro Briana Ruska to zase nepředstavovalo tak velkou událost jako pro některé jiné lidi – jako například pro jeho matku. Slýchal, jak o tom v posledním měsíci několikrát dlouze diskutuje (řekla mu, že se tomu nemá říkat drbání, protože drbání je zlozvyk, který ona nemá) po telefonu se svojí nejlepší přítelkyní Myrou Evansovou. První dělníci se ve staré budově, kde naposledy sídlila realitní a pojišťovací firma Western Maine, ukázali v době, kdy zase začínala škola, a od té doby tam pilně pracovali. Jako první věc vybourali velký prostor pro výklad, zasadili tam sklo a celý výklad zamazali vápnem, aby nebylo vidět dovnitř.

Před dvěma týdny se na průčelí objevila cedule s nápisem:

BRZY ZAHÁJÍME PRODEJ!

NEZBYTNÉ VĚCI

OBCHOD, JAKÝ TU JEŠTĚ NEBYL

„Nebudete věřit vlastním očím!“

„To bude zase jen nějaké další starožitnictví,“ říkala Brianova matka Myře. Cora Rusková byla přitom usazena na pohovce, v jedné ruce držela sluchátko telefonu, druhou pojídala višně v čokoládě a sledovala televizi, kde dávali seriál Santa Barbara. „Prostě jen nějaké další starožitnictví se spoustou napodobenin starého amerického nábytku a plesnivými telefony s kličkou. To se můžeš klidně vsadit.“

Bylo to brzy poté, co bylo vsazeno a krátce nato zatřeno sklo nového výkladu, a matka hovořila s takovou jistotou, že Brian byl přesvědčen, že tím už je celá záležitost uzavřená. Jenomže jeho matka nepochybně nepovažovala nikdy žádnou záležitost za úplně uzavřenou: její dohady a domněnky nikdy nekončily; stejně jako problémy jednotlivých postav seriálů Santa Barbara a Nemocnice.

Minulý týden se na ceduli na dveřích změnila první řádka a bylo tam teď napsáno:

SLAVNOSTNÍ ZAHÁJENÍ PRODEJE 9. ŘÍJNA

PŘIVEĎTE SVÉ PŘÁTELE!

Briana ten nový obchod nezajímal tolik jako jeho matku (a jako některé z jeho učitelů; slyšel je o tom novém obchodu mluvit ve sborovně měšťanky v Castle Rocku, když měl službu školního pošťáka), ale bylo mu jedenáct let a čiperného jedenáctiletého kluka přece zajímají všechny nové věci. A mimoto ho fascinoval už i jen název toho obchodu. Nezbytné věci: co to vlastně přesně znamená?

V úterý si cestou ze školy přečetl tu změněnou první řádku. V úterý odpoledne bývala škola delší. Brian se narodil s rozštěpem rtu, zaječím pyskem, a i když byl v sedmi letech operován, stále ještě chodil na logopedii. Přesvědčivě tvrdil každému, kdo se ptal, že logopedii nenávidí. Ale nebyla to pravda. Brian byl nesmírně a beznadějně zamilovaný do slečny Ratcliffové a vždy se celý týden nemohl dočkat, až bude zase mít hodinu logopedie. V úterý se mu zdálo, že škola trvá snad tisíc let a dvě poslední hodiny vyučování už měl příjemné šimrání v žaludku.

Hodiny logopedie navštěvovali jen čtyři další žáci a žádný z nich nebydlel na Brianově straně města. Brian byl rád. Poté, co strávil hodinu v jedné místnosti se slečnou Ratcliffovou, by snad žádnou společnost ani nesnesl. Rád se v pozdním odpoledni vracel pomalu domů, kolo obvykle spíš tlačil, než aby na něm jel, a jak kolem něj padalo žluté a zlatavé listí v dloužících se paprscích říjnového slunce, snil o ní.

Cestou procházel kolem tří bloků na Main Street proti Obecnímu domu a toho dne, kdy spatřil nápis, jenž oznamoval den slavnostního zahájení prodeje, se namáčkl nosem na sklo výkladu v naději, že spatří, co nahradilo fádní stoly a ošklivě nažloutlé stěny prostor, kde sídlili pojišťovací a realitní agenti firmy Western Maine. Ale jeho zvědavost neměla být uspokojena. Zevnitř byla namontovaná a až dolů spuštěná roleta. Brian neviděl nic, jen odraz vlastní tváře a rukou.

V pátek 4. října se objevil v místním týdeníku Výzva inzerát na nový obchod. Vyšel ve zdobném rámečku a pod textem byla kresba andělíčků; seděli zády k sobě a troubili na dlouhé trumpety. V tom inzerátu nebylo vlastně nic víc, než co se dalo vyčíst z tabule, pohupující se na průčelí dveří: obchod se nazýval Nezbytné věci, zahájí prodej v deset hodin dopoledne dne 9. října a – pochopitelně – „nebudete věřit vlastním očím“. Ani nejmenší náznak, týkající se druhu zboží, jež majitel či majitelé hodlají nabízet.

To ovšem dost iritovalo Coru Ruskovou – každopádně dostatečně na to, aby v sobotu, v neobvyklou ranní hodinu, nelenila a zavolala Myru.

„Já tedy vlastním očím klidně uvěřím,“ řekla. „Až uvidím ty pérové postele, co budou údajně dvě stě let staré. Ale když si dá někdo tu práci a ohne se pod ta péra a najde na rámech vyraženo Rochester, New York, tak pak už budu svým očím věřit dokonale.“

Myra něco odpověděla. Cora naslouchala, vybírala po jednom a po dvou z krabičky burské oříšky a rychle je chroupala. Brian seděl s mladším bratrem Seanem na podlaze v obývacím pokoji a oba sledovali kreslené filmy v televizi. Sean byl naprosto ponořen do světa Šmoulů, ale Brian – i když ho ti malí modří človíčci také zajímali – jedním uchem chytal telefonní hovor.

„No jiiistě!“ vykřikla Cora Rusková s ještě větší jistotou a důrazem než obvykle, když Myra měla nějakou zvláště trefnou připomínku. „Vysoké ceny a plesnivé starožitné telefony!“

Včera, v pondělí, Brian projížděl hned po škole se dvěma či třemi kamarády městem. Byli na druhé straně ulice u toho nového obchodu a Brian spatřil, že během dne někdo nad výklad nainstaloval tmavozelený baldachýn.

Na přední straně měl bílými písmeny vyhotovený nápis NEZBYTNÉ VĚCI. Polly Chalmersová, majitelka krejčovství, stála na chodníku, ruce na svých záviděníhodně štíhlých bocích, a na baldachýn se dívala s výrazem, jenž prozrazoval směs zmatku a obdivu.

Brian, který se v baldachýnech vyznal, ho také obdivoval. Byl to jediný opravdový baldachýn na celé Main Street a dával tomu novému obchodu skutečně zvláštní vzhled. Slovo „elegantní“ zatím v jeho pracovním slovníku nebylo, ale okamžitě mu bylo jasné, že v celém Castle Rocku není už žádný další obchod, který by se tomuto mohl vyrovnat. Ten baldachýn mu dodal vzhled jednoho z těch obchodů, které člověk vidí v televizi. Obchod Western Auto na druhé straně ulice ve srovnání s ním vypadal ošuntěle a venkovsky.

Když přišel domů, byla matka rozložená na pohovce, dívala se na seriál Santa Barbara, pojídala krémové tyčinky a zapíjela je dietní kolou. Matka vždy pila dietní kolu, když se dívala na odpolední televizní pořady. Brian ani přesně nevěděl proč – snad ji pije, aby se propláchla – ale pomyslel si, že ptát se by mohlo být nebezpečné. Mohla by na něj třeba začít i křičet. A když matka začne křičet, je moudřejší koukat se ztratit.

„Hele, mami,“ hodil knížky na poličku a vzal si z ledničky mléko. „Víš, co je? Na tom novém obchodu už mají baldachýn.“

„Co že znají?“ nesl se z obývacího pokoje její hlas.

Nalil si mléko a přešel do pokoje. „Mají. Baldachýn,“ řekl. „Na tom novém obchodě ve městě.“

Zvedla se, našátrala dálkové ovládání a ztlumila zvuk. Na obrazovce právě probírali Al a Corrine svoje problémy Santa Barbary ve svém oblíbeném restaurantu v Santa Barbaře, teď by však jejich problémy byl schopen přesně identifikovat jen někdo, kdo by uměl odečítat slova ze rtů. „Cože? Ten obchod Nezbytné věci?“

„J-j-jo,“ a upil trochu mléka.

„Nesrkej,“ napomenula ho a zasunula si do úst zbytek tyčinky. „Je to příšerný zvuk. Kolikrát jsem ti to už říkala?“

Nejméně tolikrát, kolikrát jsi mi říkala, že nemám mluvit s plnou pusou, pomyslel si Brian, neřekl však nic. Zbytečně nemluvit se naučil už v raném věku.

„Promiň, mami.“

„Jaký baldachýn?“

„Zelený.“

„Z lisovaného plechu, nebo hliníkový?“

Brianovi, jehož otec pracoval v odbytu obkladů firmy Dick Perry v South Parisu, která prodávala obkladové materiály a dveře, bylo naprosto jasné, na co se ho matka ptá. Ale kdyby to byl jen nějaký takovýhle baldachýn, tak by si ho možná ani nevšiml. Takové byly nad výklady snad poloviny domů v městečku.

„Takový ne,“ zavrtěl hlavou. „Je z látky. Asi je to plátno. A je napnutý dopředu, takže přímo pod ním je chládek. A je zakulacený, takhle.“ Ohnul ruce (opatrně, aby nerozlil mléko) do půlkruhu. „A vpředu má namalovaný název toho obchodu. Je to opravdický baldachýn.“

„Teda, mě snad porazí!“

To bylo rčení, kterým Cora nejčastěji vyjadřovala svůj údiv nebo podráždění. Brian ostražitě o krok ustoupil pro případ, že by šlo právě o podráždění.

„Mami, co si myslíš, že to je? Třeba nějaká restaurace?“

„To nevím,“ řekla a natáhla se k telefonu na stolku. Aby na něj dosáhla, musela odsunout balíček s tyčinkami, týdeník s programem televize a láhev s dietní kolou. „Ale jmenuje se dost podezřele.“

„Mami, a co to vlastně jsou ‚nezbytné věci‘? Je to něco jako –“

„Briane, teď mě neotravuj, mám moc práce. V krabici na chleba jsou koláčky, jestli chceš, jeden si vezmi. Ale jen jeden, aby sis nezkazil před večeří žaludek.“ Už vytáčela Myřino číslo a brzy obě začaly s velkým zájmem rozebírat otázku zeleného baldachýnu.

Brian, který nechtěl koláček (měl matku rád, ale někdy mu stačilo jen pozorovat ji při jídle a už měl po chuti), si sedl ke kuchyňskému stolu, otevřel učebnici matematiky a začal si dělat domácí úkol – byl to slušný a svědomitý hoch a matematika byla jediným předmětem, u kterého dnes nestačil domácí úkol udělat ještě ve škole. Zatímco systematicky přesunoval desetinná místa a dělil, poslouchal konverzaci na matčině straně telefonní linky. Matka opět vykládala Myře, že brzo už tu bude zase další takový obchod, co bude prodávat staré páchnoucí flakóny od voňavek a podobizny mrtvých příbuzných někoho cizího, a že to je opravdu ostuda, co se tu děje. Je tu prostě už moc lidí, říkala Cora, jejímž životním mottem bylo „vezmi peníze a běž“. Když mluvila o tom baldachýnu, znělo to, jako kdyby se právě někdo rozhodl ji úmyslně urazit a ten úmysl se mu dokonale podařil.

Tak si myslím, že ona je snad přesvědčená, že jí měl někdo oznámit, o jaký obchod půjde, pomyslel si Brian, tužka mu pilně psala a hrot se jí zaobloval. Ano, tak to je. Je především zvědavá. A pak je také naštvaná. Kombinace těchto dvou pocitů ji přivádí k šílenství. Nu, vždyť na to už stejně brzy přijde. Kdyby to věděla, možná by se mu s tím velkým tajemstvím svěřila. A i kdyby na to neměla čas, stejně by to zjistil, až by vyslechl jeden z jejích odpoledních rozhovorů s Myrou.

Ale dopadlo to tak, že Brian toho zjistil o Nezbytných věcech spoustu – a to ještě dřív než jeho matka nebo Myra či kdokoliv jiný v Castle Rocku.

2

Na cestě ze školy to odpoledne před dnem, kdy mělo dojít k slavnostnímu zahájení prodeje v Nezbytných věcech, Brian téměř nebyl schopen nasednout na kolo; byl ztracený ve vlahém denním snu (který by neprozradil, ani kdyby ho z něj páčili mučením na rozžhaveném uhlí nebo bodáním škorpiona), v němž požádal slečnu Ratcliffovou, aby s ním šla na pouť a ona souhlasila.

„Děkuji ti, Briane,“ říká slečna Ratcliffová a v jejích modrých očích se lesknou slzy vděčnosti. „Je mi teď… víš, je mi teď v poslední době dost smutno. Rozešla jsem se totiž se svou láskou.“

„Pomohu vám zapomenout na něj,“ říká Brian hlasem pevným a zároveň něžným, „když mi budete říkat… Bri.“

„Děkuji ti,“ šeptne a skloní se k němu tak blízko, až ucítí její parfém – úžasnou vůni polních květin – a řekne: „Děkuji ti…, Bri. A protože budeme, alespoň pro tento večer, místo učitelky se žákem děvče s chlapcem, můžeš mi říkat… Sally.“

Vezme ji za ruku. Pohlédne jí do očí. „Nejsem žádný malý kluk,“ odvětí. „Pomohu vám na něj zapomenout…, Sally.“

Zdá se téměř hypnotizovaná tímto neočekávaným pochopením; touto neočekávanou dospělostí; sice mu je snad jen jedenáct let, pomyslí si, ale má v sobě víc dospělosti, než kdy měl Lester! Její ruce se sevřou na jeho. Jejich obličeje se přibližují… přibližují…

„Ne,“ zašeptá ona a oči má teď dokořán a tak blízko, že se mu zdá, že se v nich až topí, „nesmíš, Bri…, nesmí se to…“

„To je v pořádku, zlato,“ řekne on a přitiskne rty na její.

Ona se po chvíli odtáhne a něžně zašeptá

„Hej, kluku, dávej bacha kudy chodíš, kurvafix!“

Vytržený ze svého denního snu Brian spatřil, že stojí přímo před dodávkou Hugha Priesta.

„Promiňte, pane Prieste,“ omlouval se, zuřivě se červenaje. Hugha Priesta nebylo radno rozhněvat. Pracoval pro odbor veřejných služeb a údajně to byl nejvzteklejší chlap v Castle Rocku. Brian ho ostražitě pozoroval. Pokud by začal vylézat z kabiny té své dodávky, naskočil by Brian na kolo a vyrazil by po Main Street rychlostí světla. Neměl vůbec zájem trávit příštích pár týdnů v nemocnici jen proto, že se mu zdál krásný denní sen o tom, jak jde se slečnou Ratcliffovou na pouť.

Ale Hugh Priest držel mezi koleny láhev piva, v rádiu mu zpíval Hank Williams Junior a to už byla tak velká pohoda, že mu ani nestálo zato vyskočit na nějakého malého kluka a vymlátit z něj v úterním odpoledni duši.

„Koukej raděj mít oči dokořán,“ zavrčel, natáhl doušek z láhve a pohlédl zlověstně na Briana, „protože příště mě ani nenapadne, abych zastavoval. Prostě pojedu klidně dál. To pak budeš ale trochu ječet, prcku.“

Zařadil rychlost a odjel. Brian pocítil šílenou (a naštěstí velmi krátkou) touhu zakřičet za ním Teda, mě snad porazí! Počkal, až oranžová dodávka zahnula na Linden Street a pak pokračoval v cestě. Ten denní sen o slečně Ratcliffové však – běda – byl pro zbytek dne ztracený. Hugh Priest opět nastolil realitu. Slečna Ratcliffová se bohužel se svým snoubencem Lesterem Prattem nepohádala; pořád ještě nosí malý zásnubní prstýnek a pořád ještě jezdí jeho modrým mustangem, než se jí auto vrátí z opravny.

Brian viděl slečnu Ratcliffovou s panem Prattem zrovna včera večer, jak ještě s několika dalšími lidmi vylepují ty plakáty KARBAN A ĎÁBEL na telefonní sloupy na Lower Main Street. Všichni zpívali nějaké náboženské písně. Jenomže hned jak je vylepili, tak přišli nějací katolíci a zase je strhávali. Byla to tak trochu legrace…, ale kdyby byl Brian větší, nepochybně by udělal všechno pro to, aby ochránil plakáty, které vylepila svýma posvěcenýma rukama slečna Ratcliffová.

Brian pomyslel na její tmavomodré oči, dlouhé nohy, jako mívají tanečnice, a pocítil tentýž rozmrzelý úžas jako vždycky, když si připomněl, že jeho slečna učitelka si po Novém roce hodlá změnit své krásné jméno Sally Ratcliffová na Sally Prattová, což Brianovi znělo, jako když nějaká tlustá ženská padá ze schodů.

Nu, pomyslel si, když odrazil od chodníku a pomalu se vydal po Main Street, třeba si to ještě rozmyslí. To je také možné. Nebo se Lester Pratt nabourá v autě nebo mu na mozku najdou nějaký nádor nebo něco podobného. Taky se ještě může ukázat, že je feťák. A slečna Ratcliffová si feťáka přece nikdy nevezme.

Takové myšlenky sice poskytovaly Brianovi jakési bizarní uklidnění, nebyly ale schopné nic změnit na skutečnosti, že Hugh Priest ho vytrhl z denního snu těsně před jeho vyvrcholením (políbil slečnu Ratcliffovou a pak se dotkl jejího pravého prsu, právě když seděli na vozíku v Tunelu lásky). Stejně to byla dost divoká myšlenka, že by jedenáctiletý kluk vzal svoji učitelku na pouť. Slečna Ratcliffová je krásná, ale bohužel také stará: jednou řekla svým žákům, že v listopadu jí bude už čtyřiadvacet.

A tak Brian pečlivě složil svůj denní sen, jak by člověk pečlivě přeložil nějaký mnohokrát čtený cenný dokument, a založil ho do police někde daleko vzadu v hlavě, kam patří. Chystal se naskočit na kolo a zbytek cesty domů šlapat. V tu chvíli ale právě míjel ten nový obchod a očima zachytil ceduli na dveřích. Něco se na ní změnilo. Zastavil kolo a ceduli si prohlédl. Nápis SLAVNOSTNÍ ZAHÁJENÍ PRODEJE 9. ŘÍJNA – PŘIVEĎTE SVÉ PŘÁTELE! zmizel. Místo něj visela na dveřích malá čtvercová cedulka s červenými písmeny na bílém pozadí. OTEVŘENO, stálo na ní – a nic víc. Brian stál s kolem mezi nohama, hleděl na ten nápis a srdce mu začalo bít trochu rychleji.

Nepůjdeš přece dovnitř, viď? zeptal se sám sebe. I když je otevřeno už o den dřív, tak tam přece nepůjdeš, ne?

A proč ne? odpověděl si.

No… protože výklad je stále ještě zabílený. Ta roleta na dveřích je stále ještě zatažená. Kdybys tam vešel, mohlo by se ti také něco stát. Cokoliv.

Jasně. Jako třeba že ten člověk, co je majitelem, bude někdo jako Norman Bates z toho filmu Psycho, co se obléká do matčiných šatů a vraždí své zákazníky. Jasně.

Heleď, zapomeň na to, říkala ta bojácnější část jeho mysli, i když to trochu znělo, jako kdyby té části už bylo jasné, že prohrála. Něco na tom bude.

Ale pak si Brian pomyslel, že to bude moci povědět matce. Prostě řekne jen tak, jako kdyby nic:

„A mimochodem, mami, znáš přece ten nový obchod, Nezbytné věci? Tak ten otevřeli o den dřív. Zašel jsem tam a prohlédl si ho.“

A matka okamžitě stiskne knoflík dálkového ovládání televize – no to se na to podívejme! A bude chtít, aby jí o tom podrobně vyprávěl.

Takovému pomyšlení Brian už neodolal. Zajel s kolem do stínu pod baldachýn – bylo tam snad o deset stupňů chladněji – postavil ho na stojan a přistoupil ke dveřím obchodu Nezbytné věci.

Když pokládal ruku na velkou, staromódní bronzovou kouli na dveřích, napadlo ho, že ta cedule OTEVŘENO bude určitě nějaká chyba. Určitě byla uvnitř jen připravená na zítřek a někdo ji vyvěsil omylem. Zpoza stažené rolety neslyšel sebenepatrnější zvuk; celý obchod působil naprosto opuštěným dojmem.

Když už ale je tak blízko, zkusí alespoň dveře… a koule se mu v ruce snadno otočila. Cvakla západka a dveře Nezbytných věcí se otevřely.

3

Uvnitř bylo přítmí, ne však úplné šero. Brian si povšiml, že zavěšené bodové osvětlení, instalované na stěnách (specialita firmy Dick Perry), má některé reflektory rozsvícené. Světla byla směrována na řadu skleněných vitrín, rozmístěných po obvodu velké místnosti. Tyto vitríny byly většinou prázdné. Reflektory svítily na těch pár předmětů, které ve vitrínách ležely.

Podlaha, kterou za časů pojišťovny a realitní kanceláře tvořilo dřevo, byla po celé ploše pokrytá vínově červeným kobercem. Stěny byly čerstvě vymalované, měkce odrážely matový, světle žlutý odstín běloby. Zavápněné sklo výkladu propouštělo zvenku měkké paprsky světla, bělavé stejně jako ty vybílené stěny.

No jasně, stejně to je omyl, pomyslel si Brian. Ani tu ještě nemají žádné zboží. Ten, kdo tam nedopatřením vyvěsil tu cedulku OTEVŘENO, asi také nechal odemčeno. Za těchto okolností bude celkem zdvořilé, když dveře zase zavře, nasedne na kolo a odjede.

Přesto by ho však mrzelo, kdyby teď měl odejít. Konečně uvidí přece alespoň vnitřek toho nového obchodu. Až se to dozví matka, bude z něj celé odpoledne páčit rozumy. Jenomže jedna věc je tu taková trochu matoucí: nebylo mu úplně jasné, co vlastně vidí. Je tu několik (exponátů) věcí v těch vitrínách a ty reflektory jsou na ně nasměrované – asi to bude jen na zkoušku – ale nebyl vůbec schopen říct, o jaké předměty vlastně jde. Nicméně byl schopen jasně říct, o jaké věci nejde: nejsou to žádné staré pérové postele ani staré plesnivé telefony s kličkou.

„Haló?“ zvolal nejistě. Pořád ještě stál ve dveřích. „Je tady někdo?“

Už se chystal opět uchopit kouli na dveřích a zabouchnout, když vtom se ozval nějaký hlas: „Já jsem tady.“

Nějaká vysoká postava – neskutečně vysoká postava, jak se mu zdálo – vyšla ze dveří za jednou z vitrín. Ty dveře zakrýval tmavorudý závěs. Brianem na okamžik proběhla obludná křeč strachu. Pak na tvář té přicházející postavy dopadla zář jednoho z oněch bodových světel a Brianův strach se zmírnil. Spatřil obličej staršího muže poměrně příjemné tváře. Hleděl na Briana se zájmem a potěšením.

„Bylo odemčeno,“ začal Brian, „a tak jsem si myslel –“

„Ale pochopitelně, že bylo odemčeno,“ přikývl ten vysoký muž. „Rozhodl jsem se, že dnes odpoledne na chvíli otevřu, jen tak… předpremiérově. A ty jsi můj první zákazník. Jen pojď klidně dál, malý příteli. Pojď klidně dál a ponech zde trochu z onoho štěstí, jež sem přinášíš!“

Usmál se a pokynul mu rukou. Jeho úsměv byl nakažlivý. Brian pocítil k majiteli obchodu Nezbytné věci okamžitou náklonnost. Stačilo překročit práh a přijmout napřaženou ruku toho vysokého muže, což Brian bez váhání provedl. Dveře se za ním zabouchly a západka cvakla. Brian to nezaznamenal. Měl právě plnou hlavu poznatku, že mužovy oči jsou tmavě modré – že mají přesně stejný odstín jako oči slečny Sally Ratcliffové. Jako kdyby byli otec a dcera.

Stisk ruky toho vysokého muže byl pevný a jistý, ne však bolestivý. Ale zároveň v něm bylo něco nepříjemného. Něco… úlisného. Byl nějak příliš tvrdý.

„Těší mne, že vás poznávám,“ řekl Brian.

Tmavomodré oči fixovaly pohled na chlapeckou tvář.

„Jsem podobně potěšen, že mám možnost se s tebou seznámit,“ řekl vysoký muž, a tak se Brian Rusk seznámil s majitelem obchodu Nezbytné věci dřív než kdokoliv jiný v městečku Castle Rock.

4

„Jmenuji se Leland Gaunt,“ představil se vysoký muž, „a ty jsi –“

„Brian. Brian Rusk.“

„Výborně, pan Rusk. A protože jste můj první zákazník, mám dojem, že si mohu dovolit nabídnout vám velmi speciální cenu za jakýkoliv předmět, který by snad upoutal vaši pozornost.“

„To tedy děkuji,“ řekl Brian, „ale já si opravdu myslím, že tady bych asi nemohl nic koupit. Kapesné dostanu zase až v pátek, a –“ Opět se pochybovačně podíval na skleněné vitríny. „A taky si myslím, že tu asi ještě nemáte všechno zboží.“

Pan Gaunt se usmál. Zuby měl křivé a v tom přítmí vypadaly trochu zažloutle, ale Brianovi se zároveň zdálo, že jeho úsměv je celkem milý. Znovu zjistil, že mu ten úsměv musí oplatit. „Ne,“ souhlasil pan Gaunt, „nemám. Větší část mého – zboží, jak říkáš – přivezou až dnes k večeru. Ale přesto tu mám pár zajímavých kousků. Jen se rozhlédněte, mladý pane Rusku. I když si nic nekoupíte, rád vyslechnu váš názor… a jistě máte také matku, že? Jistěže ano. Takový milý mladý muž jako vy jistě nebude žádný sirotek. Nemám pravdu?“

Brian s úsměvem přikývl. „No jistě. Maminka je právě teď doma.“ Najednou ho něco napadlo. „Chcete, abych ji přivedl?“ Ale už ve chvíli, kdy tu větu vyřkl, toho litoval. On sem přece nechce matku přivést. Zítra bude pan Leland Gaunt patřit celému městečku. Zítra se na něj bude sápat matka a Myra Evansová jakož i další dámy z Castle Rocku. Brianovi bylo jasné, že koncem měsíce – možná už koncem týdne – nebude pan Gaunt takovou kuriozitou a zvláštností, ale právě teď jí je, právě teď patří Brianu Ruskovi a jen jemu – a Brian chce, aby to tak zůstalo.

A tak byl navýsost potěšen, když pan Gaunt zvedl jednu ruku (prsty na ní měl neobvykle štíhlé a dlouhé a Brian si všiml, že ukazovák a prostředník jsou přesně stejně dlouhé) a zavrtěl hlavou. „Vůbec ne,“ řekl. „To je přesně to, co nechci. Nepochybně by chtěla přivést nějakou svoji přítelkyni, že?“

„To jo,“ Brian pomyslel na Myru.

„Možná i dvě nebo tři přítelkyně. Ne, takhle to je lepší, Briane – smím ti říkat Briane?“

„Jasně,“ řekl pobaveně Brian.

„Děkuji ti. A ty mi říkej pane Gaunte, protože jsem dospělejší, když už třeba ne lepší – souhlasíš?“

„Jasně.“ Brian si nebyl jistý, co pan Gaunt myslí tím dospělejší nebo lepší, ale moc se mu líbilo, jak ten člověk mluví. A ty jeho oči, to bylo opravdu něco – Brian z nich téměř nemohl odtrhnout zrak.

„Ano, takhle to je mnohem lepší.“ Ozval se chrastivý zvuk, jak si pan Gaunt promnul ruce s těmi dlouhými prsty. To už Brian nepovažoval za tak úžasnou věc. Když si pan Gaunt mnul ruce, znělo to jako šustění nějakého hada, který je podrážděný a chystá se uštknout. „Matce všechno povíš, možná jí i ukážeš, co sis koupil, pokud si něco koupíš –“

Brian zvažoval, zda má panu Gauntovi říci, že celá jeho ohromující hotovost, kterou má v kapse, činí jednadevadesát centů, ale rozhodl se být zticha.

„– a ona to pak může vyprávět svým přítelkyním a ty to mohou vyprávět zase svým dalším přítelkyním…, chápeš to, Briane? Budeš dělat lepší reklamu, než by dokázaly tady ty místní noviny! Bude to ještě lepší, než kdybych si tě najal, abys chodil po ulicích městečka se sendvičovými reklamními cedulemi!“

„No, když myslíte,“ souhlasil Brian. Neměl sice ani potuchy o tom, jak asi mohou vypadat sendvičové reklamní cedule, ale zato si byl naprosto jistý, že by je nenosil ani za nic. „Mohla by být legrace prohlédnout si to tady.“ To málo, co tu je k prohlížení, už ze zdvořilosti nedodal.

„Tak už začni prohlížet!“ vyzval ho pan Gaunt a ukázal rukou k vitrínám. Brian si všiml, že má na sobě takový zvláštní dlouhý červenofialový kabátec. Pomyslel si, že by to vlastně mohl být kabát od toho smokingu, co má Sherlock Holmes v povídkách, jež právě nedávno četl. Byl pěkný. „Jsi mým hostem, Briane!“

Brian se pomalu vydal k vitríně nejblíž dveří. Ohlédl se přes rameno; byl přesvědčen, že pan Gaunt půjde těsně za ním – ale pan Gaunt zůstal stát u dveří a hleděl na něj s jakýmsi suchým pobavením. Jako kdyby uměl číst Brianovy myšlenky a věděl, jak strašně by se Brianovi nelíbilo, kdyby se majitel nějakého obchodu na něj nalepil, zatímco si prohlíží zboží. Většina majitelů obchodů má asi strach, že člověk něco rozbije nebo štípne, případně oboje.

„Máš dost času,“ podotkl pan Gaunt. „Nakupování je docela zábavné, když si jeden udělá čas, Briane, a dost otrava, když si ho jeden neudělá.“

„Heleďte, vy jste odněkud ze zámoří?“ zeptal se Brian. To, jak pan Gaunt používal slovo „jeden“ místo „ty“ nebo „člověk“, ho zajímalo. Připomínalo mu to jednoho fešáka, který uváděl v televizi pořad Světové divadlo. Matka se na něj někdy dívala – pokud bylo v programu uvedeno, že půjde o zamilovaný příběh.

„Já jsem z Akronu,“ řekl pan Gaunt.

„To je v Anglii?“

„To je ve státě Ohio,“ vysvětlil pan Gaunt vážně a vlídně se zašklebil; tím trochu odhalil silné, nepravidelné zuby.

Brianovi to připadlo legrační, jako se mu často zdály legrační hovory v televizních pořadech jako Ahoj. Vlastně měl celkově pocit, že zabloudil do nějakého televizního pořadu, do pořadu, který je tak trochu záhadný, ne však strašidelný. Vyprskl smíchy.

Na chvilku se bál, že si snad pan Gaunt bude myslet, že je drzý (protože matka ho stále obviňovala z drzosti, a Brian v důsledku toho došel k přesvědčení, že je zamotaný do nějaké obrovité a téměř neviditelné pavučiny společenské etikety), ale ten dlouhán se k jeho smíchu přidal. Oba se smáli a Brian si už ani nevzpomínal, kdy naposledy zažil tak příjemné odpoledne, jako je to dnešní.

„Běž si prohlížet,“ mávl rukou pan Gaunt. „Historky si budeme vyprávět jindy, Briane.“

A tak se dal Brian do prohlídky. V největší skleněné vitríně, kam by se vešlo klidně o dvacet nebo třicet předmětů víc, jich leželo jen pět. Jedním byla dýmka. Druhým fotografie Elvise Presleyho v bílém, přiléhavém obleku s tygrem na zádech a s červeným šátkem kolem krku. Král (tak o něm vždy mluvila matka) si u tučných rtů přidržoval mikrofon. Třetím předmětem byl fotoaparát značky Polaroid. Čtvrtým kousek leštěného kamene s dutinou, plnou blyštivých krystalů. Úlomky krystalů odrážely dopadající světlo reflektorů a nádherně zářily na skle. Pátým předmětem byla nějaká dřevěná tříska o délce a tloušťce Brianova ukazováčku.

Ukázal na kámen. „To je geoda, že?“

„Přesně tak. Vidím, že jsi vzdělaný mladý muž, Briane. Pro většinu vystavovaných předmětů mám i štítky s označením, ale ty nejsou ještě vybalené – konečně jako i většina dalších předmětů. Budu se muset hodně ohánět, jestli to mám stihnout do zítřejšího slavnostního zahájení prodeje.“ Neznělo to ale ani trochu ustaraně, pan Gaunt se zdál být naprosto spokojený se stavem, v jakém je jeho obchod právě teď.

„A co je tohle?“ zeptal se Brian a ukázal na dřevěnou třísku. Pomyslel si, že stejně to jsou dost zvláštní předměty pro obchod na takovém malém městě. Pana Lelanda Gaunta si okamžitě a značně oblíbil, ale jestli i zbytek jeho zboží bude podobný těmto věcem, tak se Brianovi zdálo, že pan Gaunt v Castle Rocku asi dlouho obchodovat nebude. Jestli chce někdo prodávat věci jako dýmky, fotografie Elvise a dřevěné třísky, tak by si asi měl otevřít obchod spíš v New Yorku…, alespoň takový pocit Brian získal z některých filmů, které viděl.

„Aha!“ řekl pan Gaunt. „Tak to je opravdu velmi zajímavý předmět! Počkej, ten ti ukážu!“

Přešel místnost, obešel vitrínu, vytáhl z kapsy tlustý svazek klíčů a jeden vybral, aniž ho nějak zvlášť hledal. Odemkl vitrínu a třísku opatrně vyndal.

„Nastav ruku, Briane.“

„Jé, snad ani ne,“ bránil se Brian. Jako obyvatel městečka, které žije hlavně z turistického průmyslu, už viděl mnoho obchodů s upomínkovými předměty a v nich hodně cedulek s natištěným textem: „Hezké na pohled, příjemné na dotek, ale když se rozbije, jako kdyby se prodalo.“ Dovedl si představit poděšenou matčinu reakci, kdyby náhodou s tou třískou – nebo co to je – něco provedl a pan Gaunt by mu řekl, už ne tak přátelsky, že má cenu třeba pět set dolarů.

„Proboha, a proč ne?“ zeptal se pan Gaunt a trochu zvedl obě obočí – vlastně spojené v jedno; bylo husté a černalo se mu nepřerušovaně i nad nosem.

„No, já jsem dost nešika.“

„Nesmysl,“ odvětil pan Gaunt. „Nešikovné kluky poznám na první pohled. Ty mezi ně nepatříš.“ Upustil třísku Brianovi do dlaně. Brian překvapeně hleděl, jak mu tam leží; uvědomil si, že nastavil otevřenou dlaň, až když už mu v ní ta tříska ležela.

To snad ani není dřevěná tříska; to asi bude –

„To asi bude spíš kámen,“ řekl pochybovačně a zvedl tázavě oči k panu Gauntovi.

„Je to jak dřevo, tak kámen. Je to zkamenělina.“

„Zkamenělina,“ podivoval se Brian. Pohlédl na třísku pozorněji, pak přejel prstem po její hraně. Byla hladká a zároveň hrbolatá. Něco v tom, jak na něj ten dotek působil, nebylo tak úplně příjemné. „To je určitě hodně staré.“

„Je to staré více než dva tisíce let,“ potvrdil pan Gaunt vážně.

„A kruci!“ Brian sebou trhl a třísku téměř upustil. Sevřel kolem ní ruku, aby mu nevypadla…, a okamžitě jím projel jakýsi zvláštní a zmatený pocit. Cítil náhle – co vlastně? Závrať? Ne; ne závrať, nýbrž dálku. Jako kdyby jednu jeho část něco vyzvedlo z těla a odneslo někam daleko.

Viděl, jak na něj pan Gaunt pobaveně a se zájmem hledí, a oči pana Gaunta se náhle jakoby zvětšovaly až skoro do velikosti čajových podšálků. Přesto tento pocit dezorientace nebyl nijak děsivý; spíš vzrušující a jistě příjemnější než kluzkost dřeva, již cítil na prstu, kterým přejížděl po třísce.

„Zavři oči,“ vyzval ho pan Gaunt. „Zavři oči, Briane, a pověz mi, co se ti zdá!“

Brian zavřel oči a chvíli stál bez pohnutí. Pravou ruku měl zvednutou před sebou, v sevřené pěsti držel zkamenělou třísku. Neviděl, jak se horní ret pana Gaunta zvedl, jako kdyby pes vycenil tesáky, a jak se na chvíli obnažily jeho zakřivené zuby v jakémsi úšklebku potěšení či očekávání. Měl neurčitý pocit pohybu – pohybu jakoby vytahované korkové zátky. Zaslechl nějaké zvuky, rychlé a tiché: šplouch… šplouch… šplouch. Poznal ty zvuky. Byla to –

„Loďka!“ vykřikl potěšeně, aniž otevřel oči. „Zdá se mi, že jsem na nějaké loďce!“

„Však také jsi,“ Brian slyšel pana Gaunta jako z nějaké velké dálky.

Jeho pocity teď zesílily; zdálo se mu, že je houpán na dlouhých, pomalých vlnách. Z dálky slyšel křik ptáků a odněkud z bližší vzdálenosti pak bučení krav, kokrhání kohoutů, tiché vrčení nějaké velké kočky – ne zuřivé, spíš znuděné. Na chvíli téměř cítil pod nohama dřevo (dřevo, jehož součástí kdysi byla i tato tříska, pomyslel si s jistotou) a zdálo se mu, že na nohách nemá kecky, ale nějaké sandály, a –

Pak ty pocity začaly mizet, ztrácely se do jednoho malého, jasného bodu jako světlo televizní obrazovky po vypnutí přístroje, až zmizely úplně. Otevřel oči, rozechvělý a rozveselený.

Pěst měl kolem třísky sevřenou tak pevně, že musel prsty uvolňovat vší silou; v kloubech mu vrzalo jako v rezavých dveřních pantech.

„Teda páni,“ zašeptal.

„Paráda, co?“ zeptal se pan Gaunt vesele a sebral Brianovi ten kousek dřeva z dlaně samozřejmým a zručným pohybem lékaře, jenž vytahuje třísku z kůže. Vrátil ho na místo ve vitríně a vitrínu opět okázale uzamkl.

„Paráda,“ souhlasil Brian s dlouhým vydechnutím; znělo téměř jako povzdech. Sklonil se a prohlížel si třísku. Dlaň ho v místě, kde ji před chvílí držel, ještě trochu pálila. Doznívaly v něm všechny ty pocity: kolébání na palubě loďky, šplouchání vln o její boky, cítil to dřevo pod nohama…, i když také cítil (s nekonečným smutkem), že tyto pocity brzy pominou, podobně jako pomíjejí pocity z právě zažitého snu.

„Znáš příběh o arše Noemově?“ zeptal se ho pan Gaunt.

Brian svraštil obočí. Byl to určitě nějaký příběh z bible, ale na nedělních mších a čtvrtečních hodinách náboženství nudou skoro až usínal. „To je o té lodi, jak obeplula zeměkouli za osmdesát dní?“

Pan Gaunt se opět zašklebil. „Tak nějak, Briane. Je to dost podobné. Nu, a tahle tříska je údajně z archy Noemovy. Já pochopitelně neříkám, že skutečně je z archy Noemovy, protože by si lidé také mohli myslet, že jsem podvodník nejhrubšího zrna. Na světě dnes existují nejméně čtyři tisíce lidí, kteří se snaží prodat kousky dřívek, o nichž tvrdí, že pocházejí z archy Noemovy – a nejméně další čtyři tisíce lidí chodí od dveří ke dveřím a snaží se prodat kousky Jedině Pravého Kříže – já jen mohu říct, že to dřevo je staré přes dva tisíce let, protože to bylo zjištěno uhlíkovou zkouškou. A pak také mohu říct, že to dřevo pochází ze Svaté země, i když nebylo nalezené na hoře Ararat, nýbrž na hoře Boram.“

Většina uváděných skutečností Brianovi nic neříkala, rozuměl jen tomu hlavnímu. „Dva tisíce let,“ tajil se v něm dech. „Jú! Víte to určitě?“

„To tedy vím,“ řekl pan Gaunt. „Mám totiž osvědčení z Technologického institutu v Massachusetts, kde prováděli zkoušku stáří, a to osvědčení pochopitelně dávám se zbožím. Ale abys věděl, já si skutečně myslím, že by to mohlo pocházet z archy Noemovy.“ Na chvíli se zadumaně zahleděl na třísku a pak opět pohlédl svýma zářivě modrýma očima do Brianových hnědých. Brian byl opět tím pohledem téměř hypnotizován. „Koneckonců hora Boram je vzdušnou čarou od Araratu necelých třicet kilometrů – a pokud jde o světovou historii, už se udělaly větší chyby, než je určení místa, kde skončila nějaká loď, i když třeba byla velká. Zvlášť když se historky předávají ústně po řadu generací, než se konečně svěří papíru. No nemám pravdu?“

„Jo,“ kývl Brian. „To zní logicky.“

„A mimoto – když jeden drží tu třísku v ruce, má takové zvláštní pocity. Nemyslíš?“

„To si tedy myslím!“

Pan Gaunt se usmál a pročísl chlapci vlasy. Zrušil kouzlo té chvíle. „Líbíš se mi, Briane. Přál bych si, aby všichni moji zákazníci byli tak plni fantazie jako ty. Život by byl pro skromného obchodníka, jako jsem já, mnohem snadnější, kdyby byl takový celý svět.“

„Za kolik… za kolik byste prodal něco takového?“ zeptal se Brian. Ukázal na třísku prstem, který se mu ještě trochu chvěl. Teprve teď si začal uvědomovat, jak hluboce ho ten prožitek zasáhl. Bylo to, jako kdyby člověk držel u ucha velkou mušli a slyšel zvuky moře…, jenomže trojrozměrně a ze všech stran. Strašně si přál, aby ho pan Gaunt nechal ještě jednou podržet si tu třísku, možná i na trochu delší dobu, ale nevěděl, jak ho o to požádat – a pan Gaunt mu to sám nenabídl.

„To víš,“ pan Gaunt si ťukal prsty do brady a pohlížel šibalsky na Briana. „U takovéhle věci – a u většiny těch dobrých věcí, co mám na prodej, těch opravdu zajímavých věcí – to bude záviset na kupujícím. Na tom, co bude zákazník ochoten zaplatit. Co bys ty byl ochoten zaplatit, Briane?“

„Já nevím,“ Brian pomyslel na svých jednadevadesát centů v kapse a pak vyhrkl: „Hodně!“

Pan Gaunt zaklonil hlavu a srdečně se rozesmál. Brian si přitom všiml, že se v něčem spletl. Když vstoupil do obchodu, tak se mu zdálo, že pan Gaunt má vlasy šedivé. Teď ale viděl, že je má šedivé jen na spáncích. Určitě musel stát pod jedním z těch bodových světel, pomyslel si Brian.

„No, je to všechno strašně zajímavé, Briane, ale já mám před sebou do zítřejší desáté hodiny ještě opravdu moc práce, a tak –“

„Jasně,“ řekl Brian, v němž se okamžitě probudilo dobré vychování. „Já už taky musím jít. Promiňte, že jsem vás tak dlouho zdržoval –“

„Ne, ne, ne! To sis to špatně vyložil!“ Pan Gaunt položil jednu dlouhou ruku na Brianovu paži. Brian se trochu odtáhl. Doufal, že jeho gesto nevypadalo nezdvořile, ale nemohl by si pomoct, i kdyby opravdu nezdvořile vypadalo. Pan Gaunt měl ruku tvrdou, suchou a nějak nepříjemnou. Vlastně se ani nijak nelišila od onoho kousku zkamenělého dřeva, který měl údajně pocházet z archy Norovy, či jak se jmenovala. Ale pan Gaunt byl příliš zamyšlený, než aby zaznamenal Brianovo instinktivní ucuknutí. Choval se, jako kdyby pravidla etikety porušil on, ne Brian. „Jen mne napadlo, že bychom se měli dát do práce. Ono opravdu nemá cenu, aby sis prohlížel těch pár věcí, které se mi zatím podařilo vybalit; stejně jich není moc a mimoto ty nejzajímavější z vystavených jsi už stejně viděl. Já ale mám seznam svého zboží v hlavě, ani k tomu nemusím mít v ruce písemný soupis, a možná mám něco, nad čím bys jásal, Briane. Řekni, nad čím bys jásal?“

„No, páni,“ zarazil se Brian. Existovaly tisíce věcí, nad nimiž by jásal, a v tom právě spočíval problém – když byla otázka položena takhle bez vymezení, nebyl prostě schopen uvést, nad kterou z těch mnoha věcí by asi jásal nejvíc.

„Nad takovými věcmi je nejlepší moc nekoumat.“ Pan Gaunt mluvil jakoby líně, ale v očích, kterými bedlivě studoval Brianovu tvář, žádnou lenost neměl. „Když se tě zeptám: ‚Briane Rusku, co bys chtěl úplně nejvíc na světě teď v tuhle chvíli?‘ tak co odpovíš? Rychle!“

„Sandyho Koufaxe,“ odpověděl Brian okamžitě. Stejně jako si před chvílí uvědomil, že má nataženou dlaň, připravenou přijmout tu dřevěnou třísku z archy Norovy až ve chvíli, kdy už mu tam ležela, tak teď si uvědomil, čím odpovídá na otázku pana Gaunta až ve chvíli, kdy se uslyšel, jak mu z úst překotně vyrážejí slova. Ale už v ten okamžik, kdy se uslyšel, mu bylo jasné, že to jsou ta jediná naprosto a dokonale správná slova.

5

„Sandyho Koufaxe,“ opakoval pan Gaunt zamyšleně. „No, to se na to podívejme.“

„No, ne Sandyho Koufaxe osobně,“ řekl Brian, „ale jeho baseballovou kartu.“

„Měla by být značky Topps, nebo Fleers?“ zeptal se pan Gaunt.

Brian naprosto nedoufal, že by ho dnes odpoledne mohlo potkat ještě něco úžasnějšího, ale náhle to tu bylo. Pan Gaunt se vyzná v baseballových kartách od bublinkových žvýkaček stejně dobře jako v třískách a minerálech. To je úžasné, skutečně úžasné.

„Topps.“

„Ty máš určitě zájem o jeho kartu z doby, kdy hrál prvním rokem,“ řekl pan Gaunt s lítostí. „Tak to ti asi nepomůžu, ale –“

„Ne,“ vrtěl hlavou Brian, „ne z roku 1954. Z roku 1956. Jedině tu bych chtěl mít. Já totiž mám sbírku baseballových karet z roku 1956. Založil mi ji otec. Je to zábava a vlastně jich je jenom několik, které jsou opravdu drahé – třeba karty Ala Kalina, Mela Parnella, Roye Campanelly a ještě pár. Mám jich už přes padesát. Včetně Ala Kalina. Ta stála osmatřicet dolarů. Musel jsem posekat spousty trávníků, abych si vydělal na Ala.“

„To si dovedu představit,“ přitakal pan Gaunt s úsměvem.

„No, a jak říkám, většina karet z roku 1956 ani není moc drahá – dají se pořídit za pět dolarů, za sedm, někdy za deset. Ale Sandy Koufax v dobrém stavu stojí devadesát nebo i sto dolarů. On toho roku nebyl ještě žádná opravdu velká hvězda, to hráli Lišáci ještě v Bostonu. Každý jim tenkrát říkal Ranaři. Alespoň tak mi to vyprávěl otec.“

„Tak to má tvůj otec na dvě stě procent pravdu. Já myslím, že budu pro tebe mít něco, co ti udělá velkou radost, Briane. Počkej tu chvíli.“

Protáhl se dozadu dveřmi se závěsem a nechal Briana stát u vitríny s třískou, fotoaparátem a fotografií Elvise. Brian vzrušeně přešlapoval z jedné nohy na druhou v naději a očekávání. Říkal si, že nesmí být takový pošuk. I kdyby pan Gaunt náhodou opravdu měl nějakou kartu Sandyho Koufaxe a i kdyby to náhodou byla karta Topps z padesátých let, tak to nejspíš bude nějaká z roku 1955 nebo 1957. A i kdyby to nakonec opravdu byla karta z roku 1956, k čemu by mu byla, když v kapse nemá ani jeden celý dolar?

No, můžu se na ni alespoň kouknout, ne, pomyslel si Brian. Kouknutí je zadarmo, ne? To bylo další z oblíbených matčiných rčení.

Z místnosti za závěsem se k němu nesly zvuky přetahovaných krabic a tlumená žuchnutí, jak je pan Gaunt pokládal na podlahu.

„Hned to bude, Briane,“ volal. Znělo to trochu udýchaně. „Někde tady musí být taková krabice na boty…“

„Nedělejte si kvůli mně žádné starosti, pane Gaunte!“ zavolal na něj Brian v šílené naději, že pan Gaunt si naopak udělá tolik starostí, kolik jen bude k nalezení té krabice potřeba.

„Možná je ta krabice mezi zbožím, které je ještě na cestě,“ ozval se pan Gaunt pochybovačně.

V Brianovi hrklo.

Pak se ozvalo: „Ale já bych přísahal…, moment! Tady je! Už ji mám!“

Brianovi opět začalo divoce tlouci srdce – víc než divoce. Tlouklo mu přímo zběsile.

Zpoza závěsu se vynořil pan Gaunt. Vlasy měl rozcuchané a na jedné klopě kabátu měl velkou šmouhu od prachu. V rukách držel krabici, ve které kdysi byla nějaká sportovní obuv. Postavil ji na pult a sňal víko. Brian mu stál po levici a nahlížel do krabice. Byla plná baseballových karet, každá karta měla svoji obálku z nějaké průhledné umělé hmoty, přesně jako mívaly karty, které Brian někdy kupoval ve speciálním obchodu s baseballovými kartami v North Conwayi ve státě New Hampshire.

„Myslel jsem si, že u nich bude také seznam, ale tolik štěstí už nemáme,“ řekl pan Gaunt. „Ale já si stejně pamatuji skoro všechno, co vlastně mám, to už jsem ti přece říkal – když má jeden obchod, kde se prodává ode všeho něco, tak to jinak nejde – a přísahal bych, že jsem zahlédl…“

Odmlčel se a začal rychle kartami listovat.

Brian sledoval míhání karet, bez dechu a ohromeně. Ten chlápek, co byl majitelem speciálního obchodu s baseballovými kartami, měl sice – podle jeho otce – na venkov dost dobrou sbírku starých karet, ale všechny karty, které měl v celém tom svém krámě, neměly ani zlomek hodnoty pokladů, které byly v této jediné krabici od bot. Před Brianem se míhaly karty ze žvýkacího tabáku s obrázky Tye Cobba a Pie Traynora. Byly tam cigaretové karty s obrázky Babe Rutha a DiMaggia a George Kellera, dokonce i Hirama Dissena, jednorukého házeče, který hrál za White Sox ve čtyřicátých letech. Na řadě karet byl nápis LUCKY STRIKES JDOU DO VÁLKY! A teď na něj vykoukl nějaký široký, vážný obličej v dresu Pittsburghu –

„Panebože, není to Honus Wagner?“ téměř vzlykl Brian. Srdce se mu teď třepalo v hrdle jako nějaké uvězněné ptáče. „To je přece ta nejvzácnější baseballová karta v celém vesmíru!“

„Jo, jo,“ mumlal pan Gaunt nepřítomně. Mezi dlouhými prsty se mu míhaly karty s tvářemi z jiných časů, zachycené pod průhlednými kryty z umělé hmoty, s tvářemi mužů, kteří odpalovali míče a nadhazovali a kryli přihrávky, s tvářemi hrdinů toho nádherného a dávno minulého zlatého věku baseballu, toho věku, o němž Brian snil tak barevné a živé sny. „Musíš mít od všeho trochu, Briane, to je to jediné tajemství úspěchu v obchodu. Rozmanitost, potěcha, úžas, naplnění…, to je mimochodem i tajemství úspěchu v životě…, nechci ti radit, ale když už bych měl, tak lepší by bylo pamatovat si, že… tak moment… někde tady… někde… áá!“

Jako nějaký kouzelník, který předvádí svůj trik, vytáhl z prostředku krabice jednu kartu a vložil ji vítězoslavně Brianovi do ruky.

Byl to Sandy Koufax.

Byla to karta ze žvýkaček značky Topps z roku 1956.

A byla podepsaná.

„Svému dobrému příteli Brianovi s mnoha pozdravy Sandy Koufax,“ četl Brian chraplavým šepotem.

A pak zjistil, že ztratil hlas.

6

Vzhlédl k panu Gauntovi, rty se mu bezhlesně pohybovaly. Pan Gaunt se usmál. „Ani jsem ji nevyčaroval, ani jsem ji neobjednal, Briane. Je to prostě náhoda…, ale docela milá náhoda, nemyslíš?“

Brian stále ještě nebyl schopen řeči, a tak se zmohl jen na pokývnutí hlavou. Obálka z umělé hmoty se svým drahocenným obsahem ho tížila v dlani.

„Vytáhni si ji,“ vyzval ho pan Gaunt.

Když se konečně Brianovi podařilo vydat nějaký zvuk, znělo to jako zakrákorání nějakého hodně starého mrzáka. „Já se bojím.“

„Nu, to já se zase nebojím,“ pan Gaunt vzal od Briana obálku, sáhl do ní prstem s pečlivě pěstěným nehtem a vytáhl kartu. Vložil ji Brianovi do ruky.

Na jejím povrchu Brian zahlédl slabé rýhy – způsobila je špička pera Sandyho Koufaxe, když na ni vpisoval své jméno…, jejich jména. Koufaxův podpis byl téměř stejný jako ten natištěný, jenomže na natištěném bylo Sandford Koufax, zatímco na ručním podpisu stálo Sandy Koufax. A mimoto ten rukou psaný byl tisíckrát lepší, protože byl opravdický. Tak tuhle kartu držel v ruce Sandy Koufax, tuhle kartu posvětil podpisem, vlastnoručně na ni napsal své magické jméno.

Ale bylo na ní ještě další jméno – Brianovo jméno. Nějaký chlapec, který se jmenoval jako on, čekal před zápasem před tréninkovou halou a Sandy Koufax, opravdový Sandy Koufax, mladý a silný, dny slavné kariéry ještě před sebou, od něj vzal nabízenou kartu, určitě ještě vonící po růžové bublinkové žvýkačce, a označil ji svým jménem… a také mým, pomyslel si Brian.

Náhle se to vrátilo – onen pocit, který ho zalil, když držel v pěsti ten kousek zkamenělého dřeva. Jenomže tentokrát to bylo mnohem, mnohem silnější.

Vůně trávy, sladká vůně čerstvě posekané trávy.

Silný pach žíněnek. Výkřiky a smích ze šatny.

„Dobrý den, pane Koufaxi, mohl byste mi podepsat vaši kartu?“

Úzký obličej. Hnědé oči. Tmavé vlasy. Na chvíli si sundá čepici a krátce se škrábe nad čelem, pak si čepici zase nasazuje.

„Jasně, hochu.“ Bere si kartu. „Jak se jmenuješ?“

„Brian, pane – Brian Seguin.“

Skřípání pera po kartě. Kouzlo: vepsaný oheň.

„Chtěl bys hrát baseball, až budeš velký, Briane?“ Tu otázku vyslovuje bezmyšlenkovitě, nezvedá přitom oči od karty, kterou drží pravou rukou, aby na ni mohl psát svou levačkou, jež ho brzy měla proslavit.

„Ano, pane.“

„Tak hlavně trénuj základy.“ A podává mu kartu.

„Ano, pane!“

Ale on už odchází, pak přechází do líného klusu po čerstvě posekaném trávníku, jeho stín běží podél něj –

„Briane? Briane?“

Nějaké dlouhé prsty ho cvrnkly do nosu – prsty pana Gaunta. Brian se probral z omámení a spatřil pana Gaunta, jak na něj pobaveně hledí.

„Jsi tady, Briane?“

„Promiňte,“ Brian se začervenal. Bylo mu jasné, že by měl tu kartu vrátit, vrátit ji a odejít odtud, nemohl se ale přimět k tomu, aby to udělal. Pan Gaunt mu opět zíral přímo do očí – jakoby přímo do hlavy – a Brian opět cítil, že není schopen odvrátit zrak.

„Takže,“ řekl pan Gaunt tiše. „Dejme tomu, Briane, že tím kupujícím bys byl ty. Dejme tomu. Co bys byl ochoten dát za tuhle kartu?“

Brianovi padlo na srdce těžké závaží zoufalství.

„Všechno, co mám, je –“

Levá ruka pana Gaunta vylétla. „Psst!“ zarazil ho přísně. „Že tě jazyk nebolí! Kupující nesmí nikdy říkat prodávajícímu, kolik má peněz! To bys rovnou mohl prodavači podat celou peněženku, obrátit naruby všechny kapsy a vysypat jejich obsah na podlahu! Když neumíš lhát, buď zticha! To je první pravidlo poctivého obchodování, Briane, chlapče milý.“

Jeho oči – byly tak velké a temné. Brian cítil, že v nich plave.

„Tahle karta má dvojí cenu, Briane. Půl… a půl. Jednu polovinu tvoří cena v hotovosti. Druhou polovinu určitý skutek. Rozumíš?“

„Ano,“ Brian se opět cítil někde daleko – daleko od městečka Castle Rock; daleko od obchodu Nezbytné věci, dokonce i daleko od sebe samotného. Jediné, co na tomto vzdáleném místě bylo skutečné, byly velké, tmavé oči pana Gaunta.

„Cena v hotovosti za tuto baseballovou kartu z roku 1956 s podpisem Sandy Koufaxe činí osmdesát pět centů,“ pronesl pan Gaunt. „Zdá se ti, že je to slušná cena?“

„Ano,“ řekl Brian. Jeho hlas zněl zdaleka a slabě. I on sám se zdál ztrácet, ztrácet někam daleko… a přibližovat se k bodu, kde už přestane fungovat jasná paměť.

„Dobře,“ zněl laskavý hlas pana Gaunta. „Tak zatím nám ten obchod jde dobře. A teď ten skutek…, znáš paní jménem Wilma Jerzycková, Briane?“

„Jasně, Wilmu znám,“ řekl Brian z rostoucí temnoty. „Ta bydlí na druhé straně našeho bloku.“

„Ano, myslím, že ano,“ souhlasil pan Gaunt. „Tak teď dobře poslouchej, Briane.“ Určitě musel mluvit ještě dál, ale Brian si nevzpomínal, co říkal.

7

Vzpamatoval se, až když ho pan Gaunt jemně vyprovázel na Main Street, říkal mu, jak moc se mu jejich setkání líbilo a žádal ho, aby řekl matce a všem svým známým, že mu u něj bylo dobře a že s ním bylo zacházeno slušně.

„Jasně.“ Brian pociťoval zmatek…, ale zároveň měl také jakýsi hezký pocit, jako kdyby se právě probudil z osvěžujícího odpoledního zdřímnutí.

„A přijď zase,“ zval ho pan Gaunt těsně před tím, než zavřel dveře. Brian na ně hleděl. Na cedulce, pověšené zevnitř, byl nyní nápis ZAVŘENO.

8

Brianovi se zdálo, že strávil v Nezbytných věcech několik hodin, ale velké hodiny před bankou ukazovaly teprve deset minut před čtvrtou. Musel být tedy uvnitř jen necelých dvacet minut. Chystal se naskočit na kolo, pak si ale opřel řídítka o břicho a sáhl si do kapes kalhot.

Z jedné kapsy vytáhl šest lesklých měděných mincí.

Z druhé kapsy vytáhl podepsanou kartu Sandyho Koufaxe.

Určitě spolu něco domluvili, i když Brian si ani za nic nebyl schopen vybavit, o co přesně šlo – jen si vzpomínal, že padlo jméno Wilmy Jerzyckové.

Svému dobrému příteli Brianovi s mnoha pozdravy Sandy Koufax.

Ať už spolu domluvili cokoliv, tohle tedy za to stojí.

Takováhle karta stojí prakticky za cokoliv.

Brian ji opatrně vsunul do batůžku tak, aby se neohnula, a rychle se rozjel k domovu. Celou cestu se zubil.

KAPITOLA DRUHÁ

1

Jestliže se na nějakém malém městě v oblasti Nové Anglie otevírá nový obchod, pak obyvatelé onoho městečka – jakkoliv v mnoha jiných ohledech to třeba jsou jen obyčejní balíci – projeví určitý kosmopolitní postoj, ke kterému se jejich městští protějškové propracovávají jen zřídkakdy. V New Yorku či v Los Angeles vždy přitáhne nová galerie v den otevření hlouček mohovitých patronů a běžných zvědavců; při otevření nového klubu se udělá i menší fronta s asistencí policistů, za šňůrou někdy v očekávání vykukují paparazzi, senzacechtiví fotografové, obložení taškami s fotoaparáty a teleobjektivy. Ozývá se šum vzrušené konverzace jako mezi návštěvníky nějakého divadla na Broadwayi před premiérou nové hry, o které se – ať již jako o šlágru, či propadáku – nepochybně nějaký čas bude mluvit.

Jestliže se na nějakém malém městě v oblasti Nové Anglie otevírá nový obchod, jen málokdy se před otevřením shromáždí více lidí – fronta se ale nevytvoří v žádném případě. Když jsou rolety vytaženy, dveře odemčené a majitel dá najevo, že obchod je pro veřejnost otevřený, zákazníci přicházejí a odcházejí po jednom, nahodile; někomu, kdo není obeznámen s místními poměry, by se mohlo zdát, že přicházejí a odcházejí téměř apaticky… a možná by byl přesvědčen, že pro budoucí prosperitu majitele to není zrovna dobré znamení.

To, co se zdá být nedostatkem zájmu, často naopak maskuje velmi intenzivní zájem a ještě intenzivnější vnímání (Cora Rusková a Myra Evansová nebyly jediné dvě dámy v Castle Rocku, které v týdnech před otevřením Nezbytných věcí žhavily na jejich účet telefony). Takový zájem a očekávání však nemění konzervativnost chování zákazníků na malém městě. Jisté věci se prostě nesluší – nesluší se zvláště v uzavřené enklávě yankeeů severně od Bostonu. Jsou to uzavřené společnosti, které po devět měsíců celého roku fungují zahleděné jen a jen do sebe a je zde považováno za nepřístojné dávat najevo příliš mnoho zájmu příliš brzo, popřípadě dávat jakýmkoliv způsobem najevo, že člověk pociťuje něco víc než jen tak říkajíc pomíjivý zájem.

Prozkoumat nový obchod na malém městě a účastnit se společensky prestižního večírku ve velkoměstě jsou aktivity, které vzbuzují mezi potenciálními účastníky značnou míru vzrušení, a obě tyto aktivity mají jistá pravidla – pravidla nepsaná, neporušitelná a hlavně nějak zvláštně navzájem si podobná. Základním takovým pravidlem je, že člověk nikdy nesmí přijít jako první. Někdo pochopitelně toto základní pravidlo porušit musí, protože jinak by nepřišel vůbec nikdo, ale vhodné je, aby nový obchod zůstal prázdný ještě nejméně dvacet minut poté, co je cedulka ZAVŘENO na dveřích otočena a poprvé se objeví nápis OTEVŘENO, a znalý pozorovatel se pak klidně může vsadit, že první návštěvníci budou přicházet ve skupinách – ve dvojicích, ve trojicích, nejspíš však ve čtveřici.

Druhým pravidlem je, že zákazníci se chovají s dokonalou zdvořilostí, jež přechází až ve zdvořilost téměř ledovou. Třetím je, že nikdo nesmí (alespoň ne při první návštěvě) zkoumat historii či bona fides nového obchodníka. Pravidlo čtvrté: nikdo nesmí přinést žádný dárek na uvítanou, zvláště ne žádný lepkavý, jako je třeba domácí dort nebo štrúdl. A poslední pravidlo je zrovna tak neporušitelné jako první: člověk nikdy nesmí odejít jako poslední.

Tato majestátní gavota, kterou by bylo možné nazvat Tancem dámského průzkumu, může trvat jakkoliv dlouho – dva týdny až dva měsíce –, ale neplatí, když si firmu otevírá někdo z městečka.

Tento druh zahájení obchodní činnosti se podobá spíš večeři, pořádané některou z církví – je neformální, bodrá a nudná. Ale když pochází nový podnikatel odněkud Zdaleka (tak se to vždy i vyslovuje, velké začáteční písmeno je přímo slyšet), pak je jasné – jako že existuje smrt a přitažlivost zemská –, že nastoupí Tanec dámského průzkumu. Jakmile pomine toto zkušební období (nikde v novinách se neobjeví žádný inzerát, kde by se to oznamovalo, ale všichni to už nějak zjistí), stane se jedna nebo dvě věci: buď se obchodní činnost stabilizuje a spokojení zákazníci budou opožděně nosit dárky na uvítanou a pozvánky na návštěvy, nebo nový obchodník zkrachuje. V městečkách, jako je Castle Rock, se o bankrotech někdy mluví i týdny či měsíce předtím, než si jejich fakt uvědomí sami nešťastní obchodníci.

V Castle Rocku bydlela nejméně jedna žena, která nedodržovala zavedená pravidla, jakkoliv neporušitelná se zdála ostatním. Tou ženou byla Polly Chalmersová, majitelka obchodu Šijem, pořád šijem. Většina lidí od ní ani normální chování neočekávala; dámami z Castle Rocku (i řadou pánů) byla považována za výstřední.

Polly představovala pro samozvané arbitry společenského chování v Castle Rocku řadu problémů. Především nikdo nebyl schopen jasně rozhodnout jednu ze zásadních skutečností: je Polly z městečka, nebo je Zdaleka? Pravda je, že v Castle Rocku se narodila i vyrostla, pak ale v osmnácti letech městečko opustila s dárečkem od Duka Sheehana v břiše. To bylo v roce 1970, a než se v roce 1987 vrátila už napořád, navštívila Castle Rock jen jedinkrát.

Ta jediná krátká návštěva začala koncem roku 1975, kdy její otec umíral na rakovinu střev. Lorraine Chalmersová prodělala srdeční záchvat a Polly zůstala, aby se o matku starala. Druhý srdeční záchvat – tentokrát smrtelný – postihl Lorraine začátkem jara roku 1976 a poté, co matku pohřbila, odjela Polly (už tenkrát byl kolem ní jakýsi opar tajemnosti, alespoň pro dámy z městečka) zase pryč.

Tentokrát je pryč už navždycky, shodly se všeobecně, a když její stará teta Evvie, poslední z rodiny Chalmersů, v roce 1981 zemřela a Polly jí nepřijela na pohřeb, zdála se tato všeobecná shoda už prověřenou skutečností. Ale ona se přesto před čtyřmi roky vrátila a otevřela si v městečku to svoje krejčovství. I když nikdo to nevěděl jistě, patrně na otevření obchodu použila peníze od své tety. Protože komu jinému mohla ta bláznivá bába peníze odkázat?

Dychtivější vyznavači lidské komedie (a těch byla většina) byli přesvědčeni, že jestliže bude živnost úspěšná a Polly se uchytí, pak většina věcí, na něž jsou zvědavi, stejně nepochybně časem na povrch vyplave. Nicméně v případě Polly řada věcí zůstávala zahalena temnotou. A to bylo skutečně k vzteku.

Několik těch temných let prožila v San Francisku – to známo bylo. Lorraine Chalmersová toho o své toulavé dceři nikdy moc nenavyprávěla. Chodila snad právě tam Polly do školy – nebo někde jinde? V krejčovství se vyznala, docela jí to šlo – skoro jako kdyby se někde šití vyučila, jisté to ale nebylo. Když se vrátila, byla sama – ale vdala se vlastně někdy, ať již v San Francisku, nebo v některých jiných městech, kde snad pobývala (nebo nepobývala) po celá ta léta mezi svým odchodem a návratem? Ani tohle nikdo nevěděl. Věděli jen, že toho kluka Sheehanů si nikdy nevzala – ten se dal k námořní pěchotě, dostal tam nějakou šarži a teď prodává reality kdesi v New Hampshire.

A proč se sem vlastně po tolika letech vrátila, aby se tu usadila?

Většinu zvědavců zajímalo, co se stalo s tím dítětem. Šla krásná Polly na potrat? Nebo dala dítě adoptovat? Nebo si ho nechala? A jestli ano, zemřelo? Nebo snad dnes někde žije, chodí do školy a občas matce píše? Ani tohle nikdo nevěděl a právě ty nezodpovězené otázky, týkající se „toho“, byly nejtrýznivější. Těhotná dívka, která kdysi nasedla na autobus a odjela, je dnes téměř čtyřicetiletou ženou. Už čtyři roky bydlí a podniká v městečku, a nikdo přitom nezná ani pohlaví dítěte, kvůli němuž kdysi městečko opustila.

Právě nedávno předvedla Polly Chalmersová městečku čerstvý důkaz své výstřednosti – pokud ho vůbec ještě někdo potřeboval: dala se dohromady s Alanem Pangbornem, okresním šerifem, ačkoliv to není ještě ani půl druhého roku, co šerif pochoval ženu a syna. Takové chování je nejen skandální, ale nepochybně i výstřední. A nikoho ani příliš nepřekvapilo, když byla Polly Chalmersová spatřena, jak kráčí po chodníku na Main Street od své firmy ke dveřím obchodu Nezbytné věci 9. října, dvě minuty po desáté hodině dopoledne. A zrovna tak nikoho nepřekvapilo, že v rukách, navlečených do rukaviček, nesla krabici, která mohla obsahovat jen jedinou věc: dort.

Tak tohle, jak se místní později shodli, tohle je prostě celá ona.

2

Sklo výkladní skříně obchodu Nezbytné věci zářilo čistotou a za ním byla vystavena asi desítka různých předmětů – hodiny, stříbrná jídelní souprava, nějaký obraz, hezký ozdobný rám na fotografie, připravený přijmout podobizny nejbližších a milovaných. Polly souhlasně přehlédla všechny předměty a zamířila ke dveřím. Visela na nich cedule OTEVŘENO. Když dveře otevírala, zacinkal jí nad hlavou malý zvonek, který tam byl instalován až po Brianově předpremiéře.

V obchodě to bylo cítit po nových kobercích a čerstvém malování. Místnost byla zalita sluncem, a když vstoupila, zvědavě se rozhlížejíc, okamžitě ji napadlo: Tak tohle bude zcela určitě úspěšný podnik. Zatím sice těmito dveřmi neprošel ani jeden zákazník – mimo mne – ale stejně už teď to je úspěšný podnik. Pozoruhodný. Takové unáhlené hodnocení pro ni nebylo nijak typické a vnitřně s ním také hned nesouhlasila, ale nemohla ho nijak potlačit.

Nad jednou ze skleněných vitrín se skláněl nějaký vysoký muž. Když zaslechl zvonek, vzhlédl a usmál se na ni. „Dobrý den.“

Polly byla praktická žena, která se znala a obvykle si věřila, a tak pocítila určitý zmatek po prvním okamžiku, kdy se její zraky setkaly s očima neznámého muže.

Toho přece znám, byla její první jasná myšlenka, která pronikla oním náhlým mrakem zmatku. Tady toho muže přece znám. Odkud?

Ale ve skutečnosti ho neznala a to prozření – jistota, že ho nezná – se dostavilo o chvíli později. Je to asi ten pocit již viděného, déjà vu, pomyslela si, nával falešných vzpomínek; čas od času se dostavují každému. Pocit matoucí, protože tolik připomíná zároveň sen i realitu.

Na okamžik ji to vyvedlo z rovnováhy a dokázala se na toho muže jen nepřesvědčivě usmívat. Pak pohnula levou paží, aby lépe uchopila krabici s dortem, a z lokte jí k zápěstí vystřelila, jako dva rozžhavené šípy, ochromující bolest. Jako kdyby jí v paži někdo ryl velkou chromovanou vidličkou. Ozvala se artritida a bolela jako čert, alespoň se však znovu soustředila a byla schopna promluvit…, jenomže zároveň se jí zdálo, že ten muž si toho možná i povšiml. Měl světle hnědé oči a měla pocit, že budou určitě hodně bystré.

„Ahoj,“ pozdravila. „Já se jmenuji Polly Chalmersová. Mám to malé krejčovství o dva domy dál. A tak jsem si myslela, že když jsme vlastně sousedé, přijdu vás pozdravit a přivítat vás v Castle Rocku, než tu budete mít tlačenici.“

Usmál se a celý obličej se mu rozzářil. Ucítila, jak se jí rty otevírají a úsměv opětují, i když levá paže ji stále ještě bolela jako čert. Kdybych nebyla zamilovaná do Alana, pomyslela si, tak bych asi bez váhání padla k nohám tohoto muže. „Zaveď mne do ložnice, Pane, půjdu poslušně.“ Pobaveně přemítala, kolik dam – z těch, co sem dnes přijdou nahlížet – bude odcházet s touhou po tomto muži. Všimla si, že nemá snubní prstýnek; tím zajímavější to bude.

„Těší mne, že vás poznávám, paní Chalmersová. Jmenuji se Leland Gaunt.“ Přibližoval se k ní a současně napřahoval pravici – a pak se nepatrně zachmuřil, když trochu ustoupila.

„Promiňte,“ omluvila se, „já si s nikým rukou nepotřásám. Nemyslete si, že jsem snad nezdvořilá, prosím. Ale mám artritidu.“ Postavila krabici na nejbližší vitrínu a zvedla ruce v jelenicových rukavičkách. Neměla je nijak výrazně znetvořené, ale bylo vidět, že jsou trochu pokroucené, levá nepatrně víc než pravá.

V městečku byly mnohé ženy přesvědčeny, že Polly je na svoji chorobu vlastně pyšná. Proč jinak, argumentovaly, by každého se svou nemocí tak rychle seznamovala? Pravdou ale byl úplný opak. I když nebyla nijak marnivou ženou, dávala si na svém vzhledu záležet natolik, že pohled na ošklivost vlastních rukou ji uváděl ve zmatek. Vždy je co nejrychleji ukázala a vždy ji přitom krátce napadla stejná myšlenka – tak krátce, že si ji už téměř ani neuvědomovala: Tak. A je to. A teď už můžeme přejít k čemukoliv dalšímu.

Lidé obvykle pociťovali určité rozpaky či neklid, když jim Polly ukazovala ruce. Pan Gaunt však ne. Uchopil do pevných rukou její paži nad loktem a místo rukou jí potřásl nadloktím. Normálně by se jí zdálo, že vzhledem k okolnostem prvního setkání to je nepřístojně důvěrné gesto, přesto tomu tak nebylo. To gesto bylo prostě rychlé, přátelské a trochu i zábavné. Nicméně byla ráda, že trvalo jen krátce. Dotek těch rukou byl i přes lehký podzimní plášť, který měla na sobě, nějak suchý a nepříjemný.

„To musí být dost obtížné – vést krejčovství právě s takovýmto handicapem, paní Chalmersová. Dá se to vůbec zvládnout?“

To byla otázka, kterou jí zatím položil jen málokdo, a ani si nevzpomínala, že by se jí – s výjimkou Alana – vůbec kdo zeptal takto otevřeně.

„Pracovala jsem jako krejčová na plný úvazek, dokud to jen šlo,“ řekla. „Asi byste řekl: zatni zuby a vytrvej. Teď ale mám pár děvčat, co pro mne pracují na poloviční úvazek, a tak se věnuji hlavně střihům. A jsou dny, kdy mne to ani moc nebolí.“ Tohle už byla lež, ale měla pocit, že neškodná, protože ji říkala hlavně kvůli sobě.

„Nu, to mě tedy těší, že jste přišla. Popravdě řečeno – mám strašlivou trému.“

„Vážně? Proč?“ V hodnocení lidí byla ještě uvážlivější než v hodnocení různých míst a událostí, a tak byla udivena – dokonce i trochu znepokojena –, jak rychle a přirozeně se cítí s tímto mužem, kterého poznala teprve před necelou minutou.

„Pořád přemítám, co budu dělat, jestli nikdo nepřijde. Vůbec nikdo, za celý den.“

„Ale však oni přijdou. Budou zvědavi, co vlastně vedete – vždyť nikdo nemá ani ponětí, co by se mohlo prodávat v obchodě, který se jmenuje Nezbytné věci. Ale co je ještě důležitější – všichni jsou zvědavi na vás. Jenomže v takovém malém městečku, jako je Castle Rock, prostě –“

„Nechce nikdo vypadat příliš dychtivě,“ dokončil za ni. „To znám – už mám s malými městy svoji zkušenost. Moje racionální mysl mne ujišťuje, že to, co říkáte, je absolutně pravda – ale přesto mi nějaký druhý hlas pořád říká ‚oni nepřijdou, Lelande, ach ne, oni nepřijdou, hromadně se ti vyhnou, jen počkej, uvidíš‘.“

Zasmála se, náhle si uvědomila, že přesně stejné pocity ji napadaly, když otevírala svůj obchod Šijem, pořád šijem.

„Ale co je tohle?“ zeptal se, dotýkaje se jednou rukou krabice. A ona spatřila to, co už viděl i Brian Rusk: ukazováček i prostředník měl naprosto stejně dlouhé.

„To je dort. A jestli znám tohle město alespoň zpoloviny tak dobře, jak si myslím, tak vás mohu ujistit, že to je jediný dort, který dnes dostanete.“

Usmál se na ni, zřetelně potěšený. „Děkuji vám! Moc vám děkuji, paní Chalmersová – jsem opravdu dojat.“

A ona, která nikdy po prvním seznámení – ani po kratší známosti – nikomu nenabídla, aby ji oslovoval křestním jménem (a nesnášela, když si kdokoliv – agenti s realitami, pojišťováci, prodavači aut – přisvojovali tuto výsadu bez jejího dovolení), nyní pobaveně poslouchala, jak říká: „Když tedy budeme sousedy, nechtěl byste mi říkat Polly?“

3

Ten dort je pokrm bohů, prohlásil Leland Gaunt, jakmile zvedl víko krabice a přivoněl k obsahu. Požádal ji, aby si s ním kousek vzala. Polly se upejpala. Pan Gaunt na tom ovšem trval.

„Vy jistě máte v obchodě někoho, kdo se postará o zákazníky,“ naléhal, „a do mého se neodváží nikdo vstoupit ještě nejméně půl hodiny – takže vše je podle protokolu. A mimoto – mám tisíc otázek, které se týkají tohoto městečka.“

A tak souhlasila. Zmizel dveřmi se závěsem v zadní části místnosti a ona slyšela, jak stoupá po schodech – nahoře bude mít určitě obývací prostory, třeba jen dočasné – pro talíře a vidličky. Polly si mezitím začala prohlížet vystavené věci.

Zarámované oznámení na stěně u dveří, jimiž vstoupila, sdělovalo, že obchod bude otevřený od deseti hodin dopoledne do pěti hodin odpoledne vždy v pondělí, ve středu, v pátek a v sobotu. V úterý a ve čtvrtek bude zavřeno „mimo domluvených návštěv“ až do konce jara – tedy až do doby, pomyslela si Polly s jakýmsi vnitřním úšklebkem, kdy zase dorazí ti blázniví a splašení turisté a letňáci, kteří plnými hrstmi rozhazují dolary.

Nezbytné věci – rozhodla – jsou vlastně jakýsi obchod s kuriozitami. Obchod s kuriozitami ve velkém, dalo by se říct na základě zběžného pohledu. Avšak po bližším zkoumání věcí určených k prodeji zjistila, že tak snadno obchod kategorizovat nelze.

Předměty vystavené už včera odpoledne, když se zastavil v obchodě Brian – geoda, polaroid, fotografie Elvise a pár dalších – byly stále na svém místě, ale přibyla celá řada dalších. Bylo jich dohromady snad padesát. Na jedné ze žlutavých stěn visel malý gobelín, jistě dost drahý – byl turecký a hodně starý. V jedné z vitrín byla sbírka cínových vojáčků, jistě starožitných, ale Polly moc dobře věděla, že dnes vypadají starožitně všichni cínoví vojáčci – i ti, kteří byli teprve minulý týden v pondělí odliti někde v Hongkongu.

Nabízené věci byly značně rozmanité. Mezi fotografií Elvise, která jí připadala jako něco, co se dá v kterémkoliv americkém zábavním parku koupit za čtyři dolary a devadesát devět centů, a jednoznačně nezajímavou větrnou korouhvičkou s americkým orlem, leželo skleněné stínítko ke staré lampě. Mohlo mít cenu určitě osm set dolarů, ale možná také pět tisíc dolarů. Vedle omláceného a běžného čajníku byly položené dvě nádherné panny – a ona se ani neodvažovala odhadovat, jakou asi mohou mít cenu tyto krásné francouzské panenky s červenými tvářičkami a s podvazky na buclatých nožičkách.

Vedle byla sbírka baseballových a tabákových karet, hromada brakových časopisů ze třicátých let (Zvláštní příběhy, Úžasné příběhy, Napínavé příběhy), nějaký stolní radioaparát z padesátých let v oné proslulé narudle růžové barvě, kterou tenkrát měli lidé tolik v oblibě u domácích přístrojů – u politiků už méně.

U většiny – ne však u všech – vystavených předmětů stály malé štítky: TROJKRYSTALICKÁ GEODA, ARIZONA, stálo na jednom. Na druhém SPECIÁLNÍ SOUPRAVA NÁSTRČNÝCH KLÍČŮ. Před onou třískou, která tolik fascinovala Briana, stál štítek s nápisem ZKAMENĚLÉ DŘEVO ZE SVATÉ ZEMĚ. Před kartami a brakovými časopisy štítek uváděl: DALŠÍ NA SKLADĚ VE VELKÉM VÝBĚRU.

Povšimla si, že všechny předměty, ať již brakové, či hodnotné, měly společnou jednu věc: žádný z nich nebyl opatřen cenovkou.

4

Pan Gaunt se vrátil se dvěma malými talířky – běžný porcelán, nic luxusního – dortovým nožem a dvěma vidličkami. „Mám to tam nahoře ještě všechno páté přes deváté,“ svěřil se jí, když snímal víko krabice a odkládal ho stranou (položil ho vzhůru nohama, aby se mastný kruh neotiskl na vitrínu, na níž stolovali). „Jen co dám tady všechny věci do pořádku, najdu si nějaké bydlení, zatím ale musím přebývat nahoře nad krámem. Všechno mám zabalené v krabicích. Ach bože, jak já nenávidím krabice. Kdo podle vás –“

„Ne tak velký kus,“ protestovala Polly. „Proboha!“

„Dobře,“ pan Gaunt vesele odložil tlustý plátek čokoládového dortu na jeden z talířků. „Tak ten bude můj. Ber si, dej si! Pro vás asi tolik?“

„Ještě tenčí.“

„Tak tenčí kousek už tímhle nožem tedy neukrojím,“ pokrčil rameny a odkrojil tenký dílek dortu. „Ten ale voní nádherně. Ještě jednou vám děkuji, Polly.“

„Není ale vůbec zač.“

Dort skutečně krásně voněl a ona vlastně nedržela žádnou dietu, ale v jejím odmítání bylo něco víc než jen zdvořilost, daná tímto jejich prvním setkáním. V posledních třech týdnech trvalo v Castle Rocku nádherné babí léto. V pondělí se však ochladilo a její ruce tou změnou hrozně trpěly. Bolest nepochybně ustoupí, jakmile si klouby na nižší teploty zvyknou (alespoň se modlila, aby si zvykly – zatím tomu tak vždy bylo –, nicméně zároveň si plně uvědomovala progresivní průběh choroby), ale dnes to už od rána bylo opravdu strašné. To si pak nikdy nebyla jista, co zvládne či nezvládne těma svýma zrádnýma rukama, takže odmítala dort hlavně z obav a potenciálních rozpaků.

Stáhla si rukavice a na zkoušku si rozcvičovala pravou paži. Do lokte jí vystřelil vějíř bodavé bolesti. Opět paži natáhla, rty stisknuté v očekávání bolesti. Ta se skutečně dostavila, tentokrát však už nebyla tak intenzivní. Trochu se uvolnila. Zdá se, že to bude v pořádku. Ne úplně, ale ten dort zvládne. Opatrně uchopila vidličku. Když ji brala do ruky, snažila se co možná nejméně ohýbat prsty. A když nesla první sousto k ústům, zachytila soucitný pohled pana Gaunta. Teď mě bude litovat, pomyslela si mrzutě, a bude mi vykládat, jak příšernou artritidu měl jeho dědeček. Nebo možná jeho bývalá žena. Nebo někdo úplně jiný.

Ale pan Gaunt ji vůbec nelitoval. Ukrojil si kousek dortu a pak komicky obracel blahem oči. „Vy koukejte zapomenout na šití a střihy,“ přikázal napůl žertem, „a místo toho si raději otevřete nějakou restauraci.“

„Ach, to jsem nepekla já, ale všechny komplimenty ráda předám Nettii Cobbové. Ta se mi stará o domácnost.“

„Nettie Cobbová,“ zamyšleně si krájel další kousek dortu.

„Ano – vy ji snad znáte?“

„Ach, to těžko.“ Promluvil jako člověk, který se náhle vrací do reality. „Já v Castle Rocku neznám vůbec nikoho.“ Plaše na ni pohlédl koutkem oka. „Existuje snad nějaká šance, že by bylo možné vám ji přetáhnout?“

„Nulová,“ řekla Polly se smíchem.

„Také jsem se vás chtěl zeptat, jak to tu vypadá s trhem realit. Je tady podle vás nějaký člověk, na kterého je v tomto oboru spolehnutí?“

„No, jsou tu sice všichni zloději, ale ještě tak nejspolehlivější z nich je Mark Hopewell.“

Zakuckal se smíchy a přiložil si před ústa ruku, aby zachytil drobky. Pak začal kašlat, a kdyby ji pořád tak příšerně nebolely ruce, plácla by ho přátelsky několikrát do zad. Ať už se znají, nebo neznají krátce, docela se jí zamlouvá.

„Omlouvám se,“ už chytil dech, ale ještě trochu pokašlával. „Ale stejně to jsou všichni zloději, nemám pravdu?“

„Naprosto.“

Kdyby byla jako žena úplně jiná – taková, která si podrobnosti o vlastním životě nenechává jen pro sebe – tak by se právě teď začala Polly vyptávat Lelanda Gaunta na zásadní věci. Proč se přistěhoval do Castle Rocku? Kde bydlel, než sem přišel? Zůstane tu dlouho? Má nějakou rodinu? Ale ona takovou jinou ženou nebyla, a tak se spokojila s tím, že odpovídala na jeho otázky…, vlastně ji ty otázky docela těšily, protože žádná z nich se netýkala jí osobně. Pan Gaunt se chtěl dozvědět něco o městečku: jaký je automobilový provoz po Main Street v zimním období a zda se tu někde poblíž dají koupit kamínka značky Jotul, jak vysoké je tu pojištění a stovku dalších věcí. Z kapsy modrého saka, jež měl na sobě, vytáhl zápisník v černé kožené vazbě a pečlivě si zaznamenával každé jméno, o kterém se zmínila.

Pohlédla na talířek a zjistila, že dojedla celou svoji porci dortu. Ruce ji pořád ještě bolely, ale bylo to mnohem lepší, než když přišla. Vzpomněla si, že se už skoro rozhodla sem nejít, protože se ráno cítila tak mizerně. Ale teď byla moc ráda, že se přece jen odhodlala.

„Už budu muset jít,“ pohlédla na hodinky. „Rosalie si už určitě myslí, že jsem umřela.“

Dort jedli vestoje. Pan Gaunt teď dal talíře na sebe, na ně vidličky a vrátil na krabici víko. „Vrátím vám tu krabici, hned jak bude po dortu. Souhlasíte?“

„Naprosto.“

„V tom případě ji budete mít tak kolem poledne,“ řekl vážně.

„Tak tolik zas spěchat nemusíte,“ usmívala se, zatímco pan Gaunt ji vyprovázel ke dveřím. „A velice mne těšilo.“

„Děkuji vám za návštěvu.“ Na chvilku si myslela, že ji chce vzít za paži a proběhla jí hrůza, jak jen na to pomyslela – jistě, je to pošetilost – ale on to ani nenaznačil. „Učinila jste ze dne, kterého jsem se bál, cosi jako den léčby.“

„Hlavně nemějte strach.“ Polly otevřela dveře a pak se zastavila. Nezeptala se ho zatím na nic, co by se týkalo jeho osobně, ale jedna věc ji přesto moc zajímala a potřebovala se ho na ni zeptat, ještě než odejde. „Máte tu spoustu zajímavých věcí –“

„Děkuji vám.“

„– ale u ničeho není cena. Proč?“

Usmál se. „To je taková moje malá výstřednost, Polly. Jsem totiž přesvědčen, že co stojí za koupi, stojí i za trochu smlouvání. Asi jsem v minulém životě byl prodavač koberců ze Středního východu. Nejspíš z Iráku, i když dnes bych to raději ani neměl říkat.“

„Takže budete zkoušet, jaké ceny trh unese?“ zeptala se trochu provokativně.

„Také by se to tak dalo říct,“ odpověděl vážně a ji opět napadlo, jak hluboké jsou ty jeho hnědé oči – a jak podivně krásné. „Já bych to spíš viděl jako definici ceny předmětu jeho nezbytností pro kupujícího; tedy potřebou jeho vlastnictví.“

„Je mi to jasné.“

„Skutečně?“

„Nu… alespoň myslím, že ano. Je to vlastně už v názvu vašeho obchodu.“

Usmál se. „Snad. Snad ano.“

„Nu, pane Gaunte, přeji vám hezký den –“

„Lelande, prosím. Nebo prostě Lee.“

„Dobře, tedy Lelande. A nedělejte si starosti o zákazníky. Řekla bych, že nejpozději tak do pátku si budete muset najmout nějakou ochranku, aby vám je večer vyhazovala z krámu.“

„Myslíte? To by byla paráda.“

„Na shledanou.“

„Na shledanou,“ a zavřel za ní dveře.

Chvíli stál a sledoval Polly Chalmersovou. Kráčela ulicí a natahovala si opět rukavice na ruce, tak neforemné a v nesouladu se zbytkem její postavy – útlé a hezké postavy – téměř nápadně hezké postavy. Milý úsměv pana Gaunta se rozšiřoval. A jak se mu ohrnovaly rty a obnažovaly křivé zuby, měnil se jeho úsměv v krutý.

„Půjde to,“ prohodil tiše do prázdné místnosti. „Půjde to jako po másle.“

5

Pollyina předpověď byla naprosto přesná. Do zavírací hodiny poctily toho dne prodejnu krátkou návštěvou téměř všechny ženy z Castle Rocku – tedy všechny, jež připadaly v úvahu – a také několik mužů. A téměř všichni tito návštěvníci museli pana Gaunta ujistit, že se bohužel zastavili jen na chvíli, protože právě jdou v nutné záležitosti někam jinam.

Prvními byly Stephanie Bonsaintová, Cynthia Rose Martinová, Barbara Millerová a Francine Pelletierová; Steffie, Cyndi Rose, Babs a Francine dorazily společně necelých deset minut poté, co bylo zjištěno, že Polly už ten nový obchod opustila (zpráva o jejím odchodu se rozšířila rychle a dokonale pomocí telefonu a účinného posunkového telegrafu, který v Nové Anglii funguje přes zadní dvorky).

Steffie a její kamarádky se rozhlížely po místnosti. Vyrážely ze sebe četná óóch a áách. Ujistily pana Gaunta, že se bohužel nemohou zdržet, protože právě dnes je den, kdy mají karetní dýchánek (ovšem opomenuly mu říct, že tato jejich pravidelná týdenní seance nezačíná obvykle dřív než ve dvě hodiny odpoledne). Francine se ho zeptala, odkud pochází. Pan Gaunt jí řekl, že z Akronu ve státě Ohio. Steffie se ho zeptala, zda podniká v oboru starožitností už dlouho. Pan Gaunt jí řekl, že svoji činnost vlastně ani za podnikání v oboru starožitností nepokládá…, ne tak úplně. Cyndi zase chtěla vědět, zda je pan Gaunt v Nové Anglii už dlouho. Nějaký čas, odvětil pan Gaunt; nějaký čas.

Všechny čtyři se později shodly na tom, že ten nový obchod je zajímavý – je tam tolik podivných věcí! – nicméně jejich interview bylo velmi neúspěšné. Ten člověk je zrovna tak nesdílný jako Polly Chalmersová, možná ještě víc. Babs pak zmínila to, co věděly všechny (nebo si alespoň myslely, že ví): že první osobou v Castle Rocku, jež skutečně vstoupila do toho nového obchodu, byla Polly Chalmersová, a že přinesla dort. Možná, dohadovala se Babs, možná pana Gaunta znala… z té doby Předtím, z té doby, kterou strávila někde Daleko.

Cyndi Rose projevila zájem o Laliquovu vázu a zeptala se pana Gaunta (který postával opodál, nicméně nechoval se nijak vtíravě – jak všechny s potěšením zaznamenaly), kolik stojí.

„Kolik si myslíte?“ zeptal se s úsměvem.

Také se na něj usmála, trochu koketně. „Ach. Tak takhle to děláte, pane Gaunte?“

„Ano, takhle to dělám,“ odvětil souhlasně.

„Nu, to ale nejspíš víc proděláte než vyděláte, když budete chtít se seveřany smlouvat,“ řekla Cyndi Rose, zatímco její kamarádky přihlížely rozhovoru s nelíčeným zájmem; jako diváci tenisovému zápasu ve Wimbledonu.

„To se ještě uvidí.“ Jeho hlas zněl stále ještě přátelsky, ale nyní se v něm slabě ozvala i jakási pochybnost či vzdor.

Cyndi Rose se teď zadívala na vázu pozorněji. Steffie Bonsaintová jí něco šeptala do ucha. Cyndi Rose přikývla.

„Sedmnáct dolarů,“ řekla. Ta váza ve skutečnosti vypadala, že by mohla mít cenu padesáti dolarů, a měla pocit, že v nějakém starožitnictví v Bostonu by za ni mohli chtít i sto osmdesát dolarů.

Pan Gaunt si založil prsty pod bradu v gestu, které by Brian Rusk poznával. „Obávám se, že za ni budu chtít nejméně pětačtyřicet,“ pronesl s určitou lítostí.

Cyndi Rose se rozzářily oči: tady by se tedy dalo něco dělat. Původně tu vázu považovala za něco jen průměrně zajímavého, vlastně jen za takové další konverzační páčidlo na toho záhadného pana Gaunta. Teď se ale na ni podívala pozorněji a zjistila, že to vlastně opravdu je krásný kousek, který by se jí moc dobře vyjímal v obývacím pokoji. Ten věneček květin kolem dlouhého hrdla vázy má přesně stejnou barvu jako tapety v jejím pokoji. Dokud pan Gaunt nezareagoval na její nabídku cenou, která jen trošičku překračovala její představu, ani si vlastně neuvědomovala, že tu vázu tak strašně moc chce.

Radila se s přítelkyněmi.

Pan Gaunt je pozoroval a jemně se přitom usmíval.

Zvonek nad dveřmi zacinkal a vešly další dvě dámy.

V obchodě Nezbytné věci začal první den normální obchodní činnosti.

6

Když členky bridžového klubu v Ash Street opouštěly o deset minut později Nezbytné věci, Cyndi Rose Martinová si nesla nákupní tašku. Uvnitř měla Laliquovu vázu, zabalenou do hedvábného papíru. Koupila ji za jednatřicet dolarů bez daně – za skoro celou svoji apanáž – ale měla z ní takovou radost, až téměř předla spokojeností.

Kdykoliv si něco koupila impulzivně, bez rozmyšlení, zůstávaly v ní obvykle určité pochybnosti a maličko se za sebe i styděla – byla si jista, že se určitě nechala trochu ošidit, ne-li přímo podvést. Dnes však ne. Na této transakci vydělala ona. Pan Gaunt ji dokonce požádal, aby se u něj ještě někdy zastavila, že má k této váze druhou, dvojče, a že mu ji přivezou se zbožím ještě do konce tohoto týdne – možná už zítra! Tahle sice krásně ozdobí stoleček v obývacím pokoji, kdyby ale měla obě, tak je může postavit na oba konce krbové římsy, a to by pak bylo přímo úžasné.

Její tři přítelkyně také mínily, že udělala dobrou koupi, a přestože byly poněkud rozmrzelé, že se jim podařilo z pana Gaunta dostat jen tak málo informací o něm samotném, měly na něj vcelku velmi příznivý názor.

„Ten má snad nejkrásnější zelené oči, jaké jsem kdy viděla,“ řekla Francine Pelletierová trochu zasněně.

„Copak on je má zelené?“ zeptala se Cyndi Rose trochu vylekaně. Byla přesvědčená, že jsou šedé. „Ani jsem si nevšimla.“

7

Během odpolední přestávky se v Nezbytných věcech zastavila Rosalie Drakeová z krejčovství Šijem, pořád šijem, doprovázená Nettií Cobbovou, Pollyinou pomocnicí. V obchodu bylo několik žen. Prohlížely si vystavené předměty a v jednom zadním koutu se nějací dva kluci ze střední školy probírali krabicí s knížkami obrázkových seriálů a vzrušeně si něco šeptali – je to úžasné, jak tvrdili shodně, kolik věcí na doplnění sbírek tady je. Jen doufali, že ceny nebudou příliš vysoké. Nedaly se zjistit, aniž by se člověk zeptal, protože na igelitových sáčcích, v nichž byly knížky zasunuté, nenašli nalepené žádné cenovky.

Rosalie a Nettie pozdravily pana Gaunta a pan Gaunt požádal Rosalii, aby ještě jednou poděkovala Polly za dort. Očima přitom sledoval Nettii, která se poté, co se navzájem představili, poměrně roztouženě zadívala na malou sbírku předmětů z opalizujícího lisovaného skla v duhových barvách, tolik oblíbeného mezi prostými Američany začátkem století. Opustil Rosalii, která studovala fotografii Elvise vedle třísky ZKAMENĚLÉHO DŘEVA ZE SVATÉ ZEMĚ, a přešel k Nettii.

„Vám se líbí duhové sklo, slečno Cobbová?“ zeptal se tiše.

Trochu sebou trhla – Nettie Cobbová měla tvář a téměř bolestně plaché způsoby ženy, připravené sebou trhnout, kdykoliv uslyší nějaký hlas, jakkoliv tichý a přátelský, pokud přichází z prostoru mimo její zorné pole – a nervózně se na něho usmála.

„Já jsem paní, pane Gaunte, i když manžel už je pár let po smrti.“

„To je mi tedy moc líto.“

„Ani nemusí. Je to už čtrnáct let. To je dávno. Ano, mám malou sbírku duhového skla.“ Zdálo se, že se téměř třese jako myška, ke které se blíží kočka. „Ale asi bych si tak hezké kousky, jako jsou tyhle, stejně nemohla dovolit. Jsou opravdu moc hezké. Tak asi vypadají věci v nebi.“

„Nu, poslyšte, tyhle věci pocházejí z jedné velké sbírky duhového skla, kterou jsem nedávno koupil, a možná nejsou ani zdaleka tak drahé, jak si myslíte. A ty další jsou ještě mnohem hezčí. Nechtěla byste se na ně přijít zítra podívat?“

Znovu sebou trhla a kousek poodstoupila, jako kdyby jí právě navrhl, že má zítra přijít, že ji bude plácat přes zadek…, možná dokud se nerozbrečí.

„No, já nevím…, ve čtvrtek totiž máme moc práce… u Polly v krámě…, ve čtvrtek je tam opravdu strašně moc práce, víte…“

„To se opravdu nemůžete ani na chvíli utrhnout?“ naléhal. „Polly mi říkala, že ten dort, co ráno přinesla, jste pekla vy –“

„Byl dobrý?“ zeptala se Nettie nervózně. Její oči říkaly, že od něj chce, aby řekl Ne, nebyl dobrý, Nettie, měl jsem z něj křeče, měl jsem z něj běhání, a tak teď ti ublížím, Nettie, zatáhnu tě dozadu a budu ti tam tak dlouho kroutit bradavkami, až se mi vzdáš.

„Byl vynikající,“ řekl laskavě. „Připomněl mi dorty, které dělávala moje maminka… a to je už hodně dávno.“

Takový námět přesně vyhovoval Nettii, která měla matku moc ráda i přes výprasky, které od ní dostávala po častých večerech, jež trávívala na diskotékách a v různých pochybných podnicích. Trochu se uvolnila.

„Tak to jsem ráda. To jsem strašně ráda, že byl dobrý. Ale ten nápad pochopitelně měla Polly. Ona je stejně ta nejbáječnější ženská na světě.“

„Ano,“ přikývl. „Poté, co jsem ji poznal, bych tomu docela věřil.“ Ohlédl se na Rosalii Drakeovou, ta se ale stále ještě zaobírala prohlídkou. Znovu pohlédl na Nettii: „Právě mě napadlo, že vám vlastně dlužím nějakou maličkost –“

„Ach ne!“ zvolala Nettie, opět celá vyděšená. „Nedlužíte mi vůbec nic. Nedlužíte mi ani to nejmenší, pane Gaunte.“

„Prosím, zastavte se tu. Vidím, že máte ráda duhové sklo… a chtěl bych vám vrátit tu Pollyinu krabici od dortu.“

„No… možná bych se o polední přestávce krátce zastavit mohla…“ Její oči vypovídaly, že vůbec nevěří, jak jí něco takového vůbec může vycházet z úst.

„Výborně.“ Rychle ji opustil, než si to stačila zase rozmyslet. Přešel k chlapcům a zeptal se jich, jestli našli něco zajímavého. Váhavě mu ukázali několik starých čísel brakových kreslených seriálů Záhadná hmota a Roboti. O pět minut později vycházeli z obchodu, v náručí většinu sešitů a ve tvářích výraz ohromeného nadšení.

Dveře se za nimi ještě ani nestačily zavřít, když se znovu otevřely. Dovnitř vpluly Cora Rusková a Myra Evansová. Začaly se rozhlížet, oči roztěkané a dychtivé jako veverky, které sbírají na podzim oříšky. Okamžitě zamířily ke skleněné vitríně s fotografií Elvise. Cora a Myra se sklonily, vrkaly a přetékaly zájmem. Obrátily do místnosti zadnice zvící dvou menších vrat.

Pan Gaunt je s úsměvem pozoroval.

Zvonek nad dveřmi se opět rozezněl. Novou příchozí byla žena, stejně velká jako Cora Rusková, ale zatímco Cora byla tlustá, tato žena se zdála spíš silná – asi jako se zdá silný dřevorubec s pivním mozolem. Na halence měla připnutou velkou bílou placku, z níž hlásala červená písmena: NOČNÍ KASINO – PROSTĚ ZÁBAVA!

Tvář této dámy měla asi tolik šarmu jako hrablo na odhazování sněhu. Vlasy – nezajímavého a vyšisovaného odstínu hnědi – měla zčásti zakryté jakýmsi šátkem, pevně uvázaným pod širokou bradou. Chvíli stála ve dveřích a zkoumala vnitřek obchodu malýma, zapadlýma očima, těkajícíma sem a tam jako oči nějakého pistolníka, který si prohlíží vnitřek saloonu těsně předtím, než rozrazí létající dveře a spustí palbu. Pak vešla dovnitř.

Několik žen, které se pohybovaly mezi vitrínami, na ni jen krátce pohlédlo, avšak Nettie Cobbová se na nově příchozí zadívala s výrazem obzvláštní směsi nechuti a nenávisti. Pak odstoupila od skleněných figurek. Ten pohyb zachytily zraky ženy v šátku. S hlubokým opovržením krátce pohlédla na Nettii a pak se odvrátila.

Zvonek nade dveřmi cinkl, Nettie vycházela z obchodu.

Pan Gaunt to všechno s velkým zájmem sledoval.

Přistoupil k Rosalii: „Obávám se, že paní Cobbová odešla bez vás.“

Rosalie vypadala vyplašeně: „Proč –“ začala a pak jí oči sklouzly na onu ženu s plackou Noční kasino pevně připnutou mezi prsy. Prohlížela si právě na zdi zavěšený turecký gobelín s horlivým zájmem studenta umění v obrazové galerii. Ruce jí spočívaly na obrovitých bocích. „Ach,“ vydechla Rosalie. „Omluvte mne, já už ale opravdu musím jít.“

„Řekl bych, že láska mezi těmi dvěma ženami stále trvá,“ poznamenal pan Gaunt.

Rosalie se zmateně usmála.

Pan Gaunt opět pohlédl na ženu v šátku. „Kdo to je?“

Rosalie pokrčila nos. „Wilma Jerzycková,“ řekla. „Omluvte mne…, já bych vážně už měla jít za Nettií. Ona je totiž v hrozném stresu.“

„Samozřejmě,“ a doprovodil Rosalii ke dveřím. A k sobě dodal: „To jsme všichni.“

Pak mu poklepala na rameno Cora Rusková. „Kolik stojí ta fotografie Krále?“ zeptala se ho.

Leland Gaunt se na ni otočil, na tváři svůj oslnivý úsměv. „Nu, o tom si můžeme pohovořit. Jakou myslíte vy, že má cenu?“

KAPITOLA TŘETÍ

1

Poslední přírůstek do obchodní sítě městečka Castle Rock měl už téměř dvě hodiny po zavírací době, když Alan Pangborn pomalu projížděl Main Street směrem k budově Magistrátu, kde sídlil též úřad šerifa a policejní stanice Castle Rocku. Seděl za volantem běžného auta: dodávky ford z roku 1986. Rodinné dodávky. Cítil se bídně a přiopile. Měl sice jen tři piva, ale dala mu dost zabrat.

Když projížděl kolem obchodu Nezbytné věci, s uspokojením zaznamenal tmavozelený baldachýn, elegantně rozklenutý nad chodníkem, stejně jako ho s týmž uspokojením přijal Brian Rusk. O takových věcech toho sice moc nevěděl (protože neměl žádné příbuzné, kteří by pracovali pro firmu Dick Perry, Obklady a dveře, operující v South Parisu), ale přesto si pomyslel, že ten baldachýn skutečně dává Main Street určitý šmrnc, protože u většiny obchodů na této ulici majitelé jen přidali falešnou fasádu a to mělo stačit. Ještě ani nevěděl, co je v tom novém obchodu ke koupi – Polly to už asi ví, pokud se tam dnes dopoledne šla podívat, jak původně zamýšlela –, ale Alanovi připomínal jednu z těch útulných francouzských restaurací, kam člověk může vzít dívku svých snů a tam ji pak přemlouvat, aby s ním šla do postele.

Pustil ten obchod z hlavy, hned jak kolem něj projel. O dva bloky dál zapnul pravý blinkr a zabočil do úzké uličky mezi masivní cihlovou budovou Magistrátu a bílou, dřevem obloženou budovou vodáren. U vjezdu do této uličky byla dopravní značka zákazu vjezdu s výjimkou POUZE PRO DOPRAVNÍ OBSLUHU.

Magistrátní budova měla tvar obráceného písmena L a obě její křídla tvořila prostor, využívaný jako malé parkoviště. Tři parkovací místa byla označena ÚŘAD ŠERIFA. Na jednom z nich byl zaparkován starý VW brouk Norrise Ridgewicka. Alan zaparkoval na sousední místo, vypnul světla a motor a sáhl na kliku dveří.

Náhle na něj padla deprese. Kroužila kolem něj už od chvíle, kdy opustil hospodu Modré dveře v Portlandu – jako smečka vlků kolem ohně v dobrodružných povídkách, jež čítával jako malý kluk. Pustil kliku a chvíli jen tak seděl za volantem dodávky a čekal v naději, že ho ten pocit přejde.

Strávil dnes celý den u krajského soudu v Portlandu, svědčil ve čtyřech procesech. Krajský soud zahrnoval čtyři okresy – York, Cumberland, Oxford, Castle – a ze všech policistů, kteří v těchto okresech sloužili, to tam Alan Pangborn měl nejdál. A tak se všichni tři krajští soudci snažili – jak jen to šlo – přehodit případy tak, aby nemusel přijíždět víckrát než jen jednou nebo dvakrát do měsíce. Mohl proto skutečně pracovat hlavně v okrese, jehož bezpečnost se přísahou zavázal chránit, namísto nutnosti trávit většinu času cestováním na silnicích mezi Castle Rockem a Portlandem. Na druhé straně to ovšem také znamenalo, že se po každém z těchto soudních dnů cítil asi jako středoškolák, vyhozený od závěrečných zkoušek. Také mohl podniknout něco moudřejšího než jít na to pivo, ale Harry Cross a George Crompton právě mířili do Modrých dveří a trvali na tom, aby se k nim Alan připojil. Konečně nejméně jeden dobrý důvod pro společné posezení existoval: série jasně navzájem propojených krádeží, k nimž došlo na jejich katastrech. Avšak skutečný důvod, proč s nimi šel, měl společného jmenovatele s většinou špatných rozhodnutí: v tu chvíli se mu to jevilo jako dobrý nápad.

A tak teď seděl za volantem dodávky a sklízel to, co z vlastní vůle zasel.

Trochu ho bolela hlava. Trochu se mu chtělo zvracet. Ale nejhorší byla ta deprese – vracela se jako pomsta.

Ahoj! ječela na něj vesele ze svého ústředí v jeho hlavě. Tak jsem tady, Alane! Ráda tě vidím! A víš co? Máme konec dlouhého dne a Annie a Todd jsou pořád mrtvi! Pamatuješ se na to sobotní odpoledne, když Todd vylil mléčný koktejl na přední sedadlo? Přesně na to místo, kde máš teď položenou aktovku, ne? A jak jsi na něj křičel? Ohó! Na to jsi snad nezapomněl, ne? Zapomněl? No jo, to ale nevadí, Alane, protože na to jsem tady já, abych ti to připomněla! A připomínám ti to! Připomínám!

Zvedl aktovku a pohlédl na polstrování pod ní. Ano, ta skvrna tam pořád ještě je – a pravda je i to, že na Todda tenkrát zaječel. Todde, to musíš být pořád takový nešika? Nebo něco podobného, nic zvláštního – ale přesto na něj křičel věty, které by nikdy nekřičel, kdyby věděl, že tomu klukovi zbývá už jen necelý měsíc života.

Pak ho napadlo, že ta piva vlastně za nic nemohou; bylo to spíš tímhle autem, které ani nenechal pořádně vyčistit. Strávil celý den jízdou s duchy manželky a mladšího syna.

Natáhl se dopředu a otevřel skříňku na rukavice, aby vytáhl služební blok. Brával ho s sebou i ve dnech, kdy jezdil do Portlandu svědčit u soudu. Měl už prostě takový zvyk. Sáhl dovnitř a nahmatal nějaký zaoblený předmět, který vypadl na podlahu auta. Položil blok na aktovku a pak se sklonil, aby zvedl tu z přihrádky vypadlou věc, ať už to je cokoliv. Zvedl ji a podržel tak, aby byla osvětlená sodíkovou výbojkou z ulice. Dlouze na ni hleděl. Opět se mu vracel ten známý pocit bolesti ze ztráty. Polly má tu svoji artritidu v rukách, zatímco jemu, jak se zdá, artritida sídlí v srdci. Existuje vůbec někdo schopný rozhodnout, kdo z nich dvou je na tom hůř?

Ta plechovka byla pochopitelně Toddova – toho Todda, který by nepochybně chtěl v obchodě Kuriozity Auburn tábořit, kdyby mu to dovolili. Uchvacovaly ho ty pouťové blbosti, které tam prodávali: žertovné budíky, kýchací prášek, roztékající se sklo, mýdlo, které zbarvuje uživatelovy ruce do černa, psí hovínka z umělé hmoty.

Ta věc tu pořád ještě je. Jsou mrtvi už devatenáct měsíců a ta věc tu pořád ještě je. Jak je možné, že jsem na to nepřišel?

Alan převaloval kulatou konzervu v rukách a vzpomínal, jak syn naléhal, aby si směl koupit za svoje kapesné právě tuhle věc, a jak on sám namítal, cituje otcovo rčení: blázen a jeho peníze spolu dlouho nevydrží. A jak ho nakonec Annie svým nenásilným způsobem přemluvila.

No, jen si ho poslechněte, toho našeho pana amatérského kouzelníka, co nám to tu povídá. Já to mám docela ráda! Kde si myslíš, že se tak šíleně zamiloval do triků a kouzel? V mé rodině nikdy nikdo neměl na stěně pověšenou zarámovanou fotografii toho eskamotéra či eskapisty Houdiniho, to si piš. A chceš mi snad říkat, že ty sis za svého bouřlivého mládí nikdy nekoupil jednu nebo dvě skleničky z roztékajícího se skla? A že bys nikdy netoužil vlastnit toho čertíka v krabičce, kdybys ho spatřil někde ve výkladu?

A on koktal a blekotal, a víc a víc se vyjadřoval jako nějaký nabubřelý a vycpaný mluvka. Nakonec si musel zakrýt rukou ústa, aby zamaskoval rozpaky. Ale Annie to zahlédla. Vždycky všechno viděla. Měla takové nadání… a často to představovalo jeho záchranu. Její smysl pro humor – a také nadání vidět věci ve správných souvislostech – byl vždy lepší než jeho. Ostřejší.

Dovol mu to, Alane – děckem je jen jednou. A je to přece jen taková legrace.

Tak mu to dovolil. A –

– a tři týdny poté vylil mléčný koktejl na přední sedadlo a za další čtyři týdny byl mrtvý! Oba byli mrtví! Ach! Jen si to představte! Ten čas ale letí, viď, Alane? Ale neměj starost! Neměj starost, protože já ti to budu stále připomínat! Ano! Budu ti to připomínat, protože to je moje práce a protože to chci dělat!

Na té plechovce byl nápis SMĚS PRAŽENÝCH OŘECHŮ. Alan odšrouboval víčko a vyskočilo na něj půldruhého metru stlačeného zeleného hada, který se mu zkroutil do klína. Alan na něj hleděl, uvnitř hlavy uslyšel synův smích a začal plakat. Jeho pláč byl klidný, tichý a vyčerpaný, jeho slzy měly hodně společného se vzpomínkami na milované zesnulé: nebyl jim konec. Bylo jich příliš, a když se začal uklidňovat a myslel si, že už je konečně po všem, náhle začaly prýštit další. A pak ještě další. A ještě další.

Proč vlastně Toddovi dovolil, aby si tu pitomost koupil? A proč je vlastně ještě ta pitomost v přihrádce auta? A vůbec, proč si vlastně vzal tuhle prokletou rodinnou dodávku?

Vytáhl ze zadní kapsy kapesník a otřel si uslzenou tvář. A pak začal toho hada pomalu skládat – byl to vlastně jen laciný krepový papír s pružinou uvnitř – zase zpátky do plechovky na směs pražených ořechů. Nasadil víčko a zamyšleně si s plechovkou pohazoval.

Proboha, zahoď tu blbost.

Ale nejspíš to nedokáže. Každopádně ne dnes večer. Zastrčil tu žertovnou věc – poslední, kterou si Todd koupil v obchodě, který považoval za nejskvělejší na světě – zase do přihrádky na rukavice a zaklapl dvířka. Vzal znovu za kliku dveří, uchopil aktovku a vystoupil.

Hluboce vdechoval vzduch časného večera v naději, že to pomůže. Nepomáhalo. Cítil pach napůl rozloženého dřeva a chemikálií, deptající pach, který se pravidelně táhl od celulózek v Rumfordu, vzdálených padesát kilometrů severně. Rozhodl se, že zavolá Polly a požádá ji, zda k ní může zajít – to by mu mohlo trochu pomoci.

Nic lepšího jsi nemohl vymyslet! souhlasil s ním hlas jeho krize. A mimoto, Alane, jestlipak si vzpomínáš, jakou radost mu ten had udělal? Zkoušel ho pak na každého! Norris Ridgewick z toho měl skoro srdeční záchvat a ty ses mohl tenkrát počurat smíchy! Pamatuješ se? No nebyl senzační? A Annie – pamatuješ se, jak se smála, když jsi jí to vyprávěl? Také byla pobavená a v dobrém rozmaru, ne? V dobrém rozmaru byla pochopitelně i před koncem, vlastně ne tak úplně, ale ty sis toho stejně už nevšiml, že? Protože ty jsi tenkrát měl jiné zájmy. Ta záležitost s Thadem Beaumontem například – ta ti vrtala hlavou. Co se vlastně přihodilo v tom jejich domě u jezera, když se po tom všem opil a zavolal tě. A pak jeho žena sebrala dvojčata a opustila ho… a to všechno, plus ten obvyklý rozruch ve městě, tě dost zaměstnalo, ne? Měl jsi toho na starosti moc, a tak jsi ani nepostřehl, co se ti děje doma. Škoda že sis toho nevšiml. Kdyby sis jich všímal, byli dnes ještě možná naživu. A na to bys neměl zapomínat, tak proto ti to jen tak připomínám… a připomínám… a připomínám. Dobrý? Dobrý?

Na boku auta byl asi třicet centimetrů dlouhý škrábanec, těsně nad úrovní hrdla nádrže. Objevil se tam až po Anniině a Toddově smrti? Vůbec si nevzpomínal a vlastně mu to bylo úplně jedno. Přejel po té rýze prsty a opět si připomněl, že by měl auto zavézt do Sonnyho firmy Sunoco, aby mu ho opravili. Ale proč si vlastně dělat vrásky? Proč to zatracené auto například rovnou nezaveze Harriemu Fordovi do Oxfordu a nevymění ho za něco menšího? Pořád ještě má najeto poměrně málo a mohl by ho vyměnit ještě slušně –

Ale Todd vylil na přední sedadlo mléčný koktejl! ječel rozhořčeně ten hlas uvnitř jeho hlavy. Udělal to, když byl ještě živý, Alane, starý brachu! A Annie –

„Sakra, zmlkni,“ řekl.

Došel k budově a zastavil se. U dveří byl zaparkovaný velký cadillac Seville tak blízko, že kdyby se otevřely úplně, narazily by mu do boku. Ani se nemusel dívat na poznávací značku a bylo mu jasné, že na ní bude KEETON 1. Přejel zamyšleně rukou po hladkém povrchu auta a pak vešel do budovy.

2

Sheila Brighamová seděla ve skleněné dispečerské kukani, četla si nějaký magazín a popíjela džus. V kanceláři, jež byla kombinací úřadu šerifa a policejní stanice městečka Castle Rock, už mimo ni a Norrise Ridgewicka nikdo další nebyl.

Norris seděl u starého elektrického stroje značky IBM a pracoval na nějaké zprávě se zoufalým, bezdechým soustředěním, jak to při práci s papíry dokázal jen on. Upřeně zíral do stroje, pak se náhle předklonil, jako kdyby ho někdo praštil pěstí do žaludku, a začal bušit do kláves. V takto nahrbené pozici chvíli setrval, aby si přečetl, co napsal, a tiše zaúpěl. Ozval se cvakavý zvuk – Norris používal korekční pásku, aby zamazal některé překlepy (spotřeboval týdně průměrně jednu), a konečně se narovnal. Nastala významná pauza – a celý cyklus se opakoval. A asi tak po hodině takového mučení Norris někdy papír vytáhl ze stroje a zahodil ho do odpadkového koše. Nicméně jednou či dvakrát do týdne byly jeho zprávy dokonce i srozumitelné.

Norris vzhlédl a usmál se na kolem procházejícího Alana. „Nazdar, šéfe, tak jak to šlo?“

„No, od Portlandu máme na dva nebo tři týdny zase pokoj. Stalo se tady něco?“

„Ne, jen běžné věci. Hele, Alane, máš pěkně zarudlé oči. To jsi zase hulil tu svoji machorku?“

„Cha, cha,“ ušklíbl se Alan kysele. „Zastavil jsem se s pár kolegy na pivo a pak jsem padesát kilometrů počítal stožáry vysokého napětí. Nemáš náhodou po ruce aspirín?“

„Kdykoliv,“ kývl Norris. „Vždyť to přece víš.“ Ve spodní zásuvce pracovního stolu měl Norris svoji soukromou lékárnu. Vytáhl zásuvku, hrabal se v ní, vyndal velkou láhev Kaopectatu s příchutí malin, chvíli zíral na etiketu, zavrtěl hlavou, vrátil láhev do zásuvky a hrabal se v ní dál. Konečně našel lahvičku neznačkového aspirínu.

„Měl bych pro tebe takovou menší prácičku,“ Alan si vzal láhev a vysypal si na ruku dva aspiríny. S pilulkami se vysypalo také hodně bílého prachu a on chvíli přemítal, proč se tenhle aspirín tolik drobí – každopádně víc než ten značkový.

„Ale já musím vypracovat ještě dvě tyhle příšerné zprávy E-9, Alane, a –“

„Zklidni se.“ Alan přešel k zásobníku chlazeného sifonu a sňal z válečku, upevněného na stěně, jeden papírový pohárek. Zašuměla voda. „Stačí, když přejdeš tuhle místnost a otevřeš dveře, kterými jsem právě přišel. Je to tak jednoduché, že by to svedlo snad i dítě, ne?“

„Co –“

„Hlavně si nezapomeň vzít služební blok,“ Alan spolkl aspirín.

Norris Ridgewick okamžitě zbystřil. „Ty ho máš támhle na stole, hned vedle aktovky.“

„Já vím. A přesně tam zůstane, alespoň pro dnešní večer.“

Norris na něj dlouze hleděl. Konečně se zeptal: „Cvalík?“

Alan přikývl. „Cvalík. Zase parkuje na místě pro invalidy. Posledně jsem mu řekl, že příště už ho na to upozorňovat nebudu.“

O vrchním radním městečka Castle Rock, Danforthu Keetonovi III., hovořili všichni, kdo ho znali, jako o Cvalíkovi…, ale zaměstnanci města, kteří si chtěli udržet práci, si dávali velký pozor, aby – byl-li někde poblíž – mu neřekli jinak než Dane nebo pane Keetone. Jen Alan, který byl voleným úředníkem, si dovolil říct mu do očí Cvalíku – a udělal to zatím jen dvakrát, když byl velmi rozzlobený. A asi to brzy udělá znovu. Dan Keeton, Cvalík, dokázal Alana Pangborna rozzlobit velmi snadno.

„No neblázni!“ zaprotestoval Norris. „Udělej to ty, Alane, jo?“

„Nemůžu. Mám příští týden s radními poradu o finančních přídělech.“

„Už takhle mne nenávidí,“ uvažoval Norris morbidně. „Vím to určitě.“

„Cvalík nenávidí každého – mimo vlastní ženy a matky,“ řekl Alan, „i když pokud jde o jeho ženu, tak si už tak jistý nejsem. Ale fakt je, že minulý měsíc jsem ho nejmíň desetkrát upozorňoval, že by neměl parkovat na tom jediném místě, které je vyhrazené pro invalidy. Já už nehodlám ta upozornění dál házet do větru.“

„A já zase nehodlám házet do větru svoje místo. A to myslím doopravdy, Alane. Fakt.“ Norris Ridgewick teď vypadal jako reklama na hru Když se hodnému člověku ubližuje.

„Uklidni se,“ řekl Alan. „Dáš mu za stěrač pokutový blok na pět dolarů za nesprávné parkování. On přijde za mnou a jako první věc mi okamžitě nařídí, abych tě vyhodil.“

Norris zaúpěl.

„To odmítnu. Pak mi řekne, abych ten blok roztrhal. To odmítnu taky. A zítra v poledne, když už bude dostatečně napěněný, tak povolím. A až přijdu příští týden na tu poradu o finančních přídělech, bude mi něco dlužit.“

„No jasně, co ale bude dlužit mně?“

„Norrisi, chceš ten nový radar, nebo ne?“

„No –“

„A co fax? Bavíme se tady o faxu už nejmíň dva roky.“

Ano! vykřikl ten falešně veselý hlas v jeho hlavě. Začal jsi o tom mluvit, ještě když byli Annie a Todd naživu, Alane! Pamatuješ se? Pamatuješ se, jak ještě byli naživu?

„Tak jo, no,“ Norris s ostentativním výrazem chmury a rezignace sáhl po svém služebním bloku.

„Hodnej,“ pronesl Alan se srdečností, kterou necítil. „Budu teď chvíli u sebe v kanceláři.“

3

Zavřel dveře a vytočil Pollyino číslo.

„Haló?“ ozvala se – a jemu bylo okamžitě jasné, že jí neřekne nic o té depresi, která na něj dopadla celou svou tíhou. Polly má dnes večer vlastní problémy. Stačilo to jediné slovo, aby poznal, jak na tom je. Písmeno l ve slově haló bylo trochu polknuté. A to se stávalo jen tehdy, když si vzala percodan – možná víc než jen jeden – a percodan si brala zase jen tehdy, když měla opravdu silné bolesti. I když to nikdy neřekla nahlas, byl Alan přesvědčen, že Polly žije v hrůze z onoho dne, kdy percodan přestane zabírat.

„Tak jak se vede, krásná dámo?“ zeptal se jí, zaklonil se v křesle a zaclonil si oči rukou. Ten aspirín nějak nezabírá. Možná bych si měl říct Polly o percodan, pomyslel si.

„Vede se mi dobře.“ Slyšel, jak mluví opatrně, přechází od jednoho slova ke druhému, jako kdyby přecházela potok po kamenech. „A tobě? Jsi nějak unavený.“

„To vždycky, když musím jednat s advokáty.“

Zavrhl nápad, že by k ní zašel. Řekla by ale jistě, Alane, přijď, a byla by ráda, že ho zase vidí – skoro stejně ráda, jako by on rád viděl ji – ale byla by v příliš velkém stresu, než by jí dnes večer bylo milé. „Tak mám dojem, že pojedu domů a zalehnu. Nebude ti vadit, když nepřijdu?“

„Ne, zlato. Vlastně to bude možná i lepší, když nepřijdeš.“

„Je to moc špatné?“

„Už to bylo i horší,“ řekla opatrně.

„Na to jsem se neptal.“

„No, není to moc zlé, ne.“

Ale tvůj vlastní hlas tě usvědčuje ze lži, drahá moje, pomyslel si.

„Dobře. Jak to vypadá s tou ultrazvukovou terapií, co jsi mi o ní říkala? Už jsi něco zjistila?“

„No, vynikající by bylo, kdybych si mohla dovolit vysadit na měsíc nebo dva a jít na tu specializovanou kliniku – to ale nemohu. A neříkej mi, že mohu, Alane, protože se cítím už moc unavená na to, abych ti říkala, že jsi lhář.“

„Ale mám dojem, že jsi povídala něco o bostonské nemocnici –“

„Až napřesrok,“ skočila mu do řeči Polly. „Napřesrok tam budou mít kliniku s ultrazvukovou terapií. Možná.“

Nastala chvíle ticha a právě se chtěl rozloučit, když vtom opět promluvila. Tentokrát byl její hlas trochu veselejší. „Zaskočila jsem po ránu do toho nového obchodu. Nettie upekla dort a já jsem ho tam vzala. Zásadní chyba, pochopitelně – dámy nenosí na otevření obchodů nic pečeného. To je železné pravidlo.“

„Jak to tam vypadá? Co prodává?“

„Od všeho trochu. I kdybys mne zabil, neuměla bych to jedním slovem popsat – je to něco jako prodej kuriozit a sběratelských předmětů. Musíš se tam jít podívat sám.“

„Mluvila jsi s majitelem?“

Když opět promluvila, bylo to veselí v jejím hlase ještě zřetelnější.

„No, Alane, budu upřímná – ty jsi můj miláček, a doufám, že i já jsem tvůj miláček, ale –“

„Jsi můj miláček.“ Hlava ho už trochu přestávala bolet. Pochyboval ale, že na tom malém zázraku zapracoval aspirín Norrise Ridgewicka.

„– ale ten člověk mi taky pěkně rozbušil srdce. A to jsi měl vidět Rosalii a Nettii, když od něj přišly…“

„Nettii?“ Sundal nohy ze stolu a narovnal se. „Vždyť Nettie se bojí svého vlastního stínu!“

„Ano. Ale protože ji Rosalie přemluvila, aby tam šla s ní – víš přece, že ta chudinka by sama nešla nikam – zeptala jsem se jí, když jsem se k večeru vrátila domů, co si o panu Gauntovi myslí. Alane, ty její ubohé zvadlé oči se úplně rozzářily. ‚On má duhové sklo!‘ řekla. ‚Nádherné duhové sklo! Dokonce mne pozval, abych zítra zase přišla, že si budu moci vybrat ještě další!‘ Myslím, že tolik najednou mi toho neřekla za celé čtyři roky, co je u mne. A tak jsem jí řekla: ‚To je ale od něj hezké, viď, Nettie?‘ Odpověděla: ‚Ano, a víš, co jsem se rozhodla?‘ Zeptala jsem se, pochopitelně, co a Nettie řekla: ‚Že tam možná půjdu!‘“

Alan se srdečně a nahlas zasmál. „Jestli se Nettie chystá jít za ním bez gardedámy, tak bych si ho měl proklepnout. To musí tedy opravdu být nějaký svůdník.“

„No, je celkem zábavný – není tedy zrovna hezoun, alespoň žádný takový hezoun jako od filmu, ale má úplně nejkrásnější hnědé oči, jaké jsem kdy viděla. Prozařují mu celý obličej.“

„Na to pozor, dámo,“ zavrčel Alan. „Moje žárlivé svaly se začínají napínat.“

Krátce se zasmála. „Myslím, že si nemusíš dělat starosti. Ale ještě něco se přihodilo.“

„A co?“

„Rosalie říkala, že tam přišla Wilma Jerzycková, právě když tam byla také Nettie.“

„A stalo se něco? Mluvily na sebe?“

„Ne. Nettie na tu ženskou zírala, ta se na ni zase nějak zašklebila – alespoň podle Rosalie – a Nettie pak vystřelila. Volala ti teď někdy Wilma Jerzycková kvůli tomu Nettiinu psu?“

„Ne,“ řekl Alan. „Nebyl důvod. Za poslední měsíc nebo tak nějak jsem projížděl po desáté večer dost často kolem jejího domu. Ten pes už neštěká. Některá štěňata to prostě dělají, Polly. Teď už ale vyrostlo a má dobrou paničku. Nettie bude mít možná trochu problémy s nábytkem v prvním patře, ale svoji povinnost splnila, pokud jde o toho psa – jak mu vlastně říká?“

„Lupič.“

„No jo, Wilma si holt bude muset najít něco jiného na stěžování, protože Lupič už je z toho venku. Však ona si něco najde. Takové ženské, jako je ona, ty musejí pořád něco mít. Stejně ve skutečnosti vůbec nešlo o toho psa – Wilma byla jediná z celého okolí, kdo si stěžoval. Šlo o Nettii. Lidé, jako je Wilma, mají nos na slabá místa ostatních. A u Nettie Cobbové se jich dá najít bohužel dost.“

„Ano.“ Pollyin hlas zněl smutně a zamyšleně. „To víš, že Wilma Jerzycková jednou v noci zavolala Nettii a řekla jí, že jestli ten pes nepřestane štěkat, že mu přijde podřezat krk?“

„No,“ protáhl Alan rozvážně. „Já jen vím, že tohle ti řekla Nettie. Ale já vím, že Wilma Nettii strašně vyděsila, a že Nettie měla… měla určité problémy. Já neříkám, že by Wilma nebyla schopna jí tohle zavolat, právě naopak. Ale je také možné, že ten hovor existoval jen v Nettiině hlavě.“

Že Nettie měla „určité problémy“, to bylo řečeno poměrně dost jemně, nebylo však třeba rozebírat je nějak blíže; oběma bylo jasné, o čem mluví. Po letech pekla, kdy měla za manžela surovce, který ji ve všech ohledech tupil tak, jak jen surový muž může svoji ženu tupit, počkala si Nettie, až usnul, a vrazila mu do krku vidličku na porcování masa. Strávila pak pět let ve vězení v Juniper Hillu, což je psychiatrické zařízení poblíž Augusty. K Polly nastoupila jako pomocnice v domácnosti v rámci postpenitárního pracovního programu. A jak se to jevilo Alanovi, nemohla se dostat do lepší společnosti – a tento jeho názor potvrzoval i trvale se zlepšující Nettiin stav. Před dvěma lety se Nettie přestěhovala do vlastního malého domku na Ford Street, asi šest bloků od středu města.

„Jistě, určité problémy Nettie měla,“ souhlasila Polly, „ale tahle její reakce na pozvání pana Gaunta je téměř úžasná. To je opravdu krásné.“

„Budu se muset na toho chlapíka také jít podívat.“

„A pak mi řekneš, co si o něm myslíš. Hlavně si všimni těch jeho hnědých očí.“

„Pochybuji, že na ně budu reagovat stejně jako ty,“ řekl Alan suše.

Opět se zasmála, tentokrát to však znělo už trochu nuceně.

„Snaž se trochu vyspat,“ řekl.

„Pokusím se. A děkuji za zavolání, Alane.“

„Není zač.“ Odmlčel se. „Miluji vás, krásná dámo.“

„Děkuji – Alane, já tě také miluji. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Položil telefon, ohnul husí krk lampy na stole tak, aby vrhala světlo na stěnu, nohy si dal zase na stůl a ruce sepnul na prsou, jako kdyby se modlil. Natáhl ukazováčky. Stínový zajíček na stěně natáhl uši. Alan prostrčil mezi ukazováčky palce a zajíček zahýbal čumáčkem. Pak nechal Alan zajíčka poskakovat. Další zvíře byl slon; kýval chobotem. Alanovy ruce se pohybovaly hbitě a obratně: ani už nesledoval, jaká zvířátka tvoří – byl to jeho starý zvyk. Způsob, jak relaxovat.

Myslel teď na Polly; na Polly a na ty její nešťastné ruce. Co se dá s Polly dělat?

Kdyby to byla jen otázka peněz, tak by ji přihlásil na kliniku hned zítra – a ještě by ji tam dovezl. Udělal by to i za cenu, že by to znamenalo navléknout jí svěrací kazajku a nadopovat ji sedativy, aby ji odtud mohl odvézt.

Ale nebyla to jen otázka peněz. Ultrazvuk jako metoda léčení degenerativní artritidy je stále ještě v plenkách. Nakonec by se mohlo ukázat, že je zrovna tak málo účinná jako Salkova vakcína nebo jako ta pseudověda frenologie. Ať je to jak chce, teď to cenu nemá. Ultrazvuk má šance úspěšnosti tak tisíc ku jedné. Nebál se ani tak vyhozených peněz, jako spíš zmarněných Pollyiných nadějí.

Přes zarámované osvědčení o absolvování policejní akademie v Albany, pověšené na stěně místnosti, teď pomalu letěla vrána – stejně plavně a životně jako vrána v nějaké kreslené pohádce Walta Disneyho. Křídla se jí protáhla, až se z ní stal prehistorický pterodaktyl; trojhranná hlava se mu napřimovala, jak mířil k pořadačům v rohu a mimo světelný kužel.

Dveře se otevřely. Dovnitř nakoukl smutný obličej Norrise Ridgewicka, výrazem připomínající basseta. „Tak jsem to provedl, Alane,“ řekl a znělo to, jako kdyby se přiznával k vraždě sedmi malých dětí.

„Výborně, Norrisi,“ pochválil ho Alan. „Žádné oplétačky z toho mít nebudeš. To ti garantuji.“

Norris na něj chvíli hleděl vlhkýma očima a pak pochybovačně pokýval hlavou. Pohlédl na stěnu. „Udělej Cvalíka, Alane.“

Alan se zašklebil, zavrtěl hlavou a natáhl se po lampě.

„Udělej,“ žadonil Norris. „Hele, dal jsem mu tam na ten jeho blbej auťák pokutu – tak si to zasloužím. Udělej Cvalíka, Alane. Prosím tě. Zlepší mi to náladu.“

Alan pohlédl do dveří za Norrisova záda. Nikoho tam neviděl, a tak zvedl ruce a spojil je. Po stěně si to světlem začala vykračovat stínová postava tlouštíka, břicho se jí třáslo. Na chvíli se zastavila, aby si na zadku popotáhla stínové kalhoty, a pak se sunula dál; hlava se jí klimbala ze strany na stranu.

Norrisův smích byl pištivý a šťastný – byl to smích dítěte. Na krátkou chvíli Alanovi připomněl Todda, okamžitě však ten pocit zaplašil. Proboha, na jeden večer už toho snad bylo dost.

„Pro krista pána, tohle mě snad zabije,“ Norris se pořád ještě smál. „Ty ses narodil příliš pozdě, Alane – mohls udělat kariéru v televizi v pořadu Show Eda Sullivana.“

„Ale jdi,“ bránil se Alan. „Běž už vocaď.“

Norris se smíchem zavřel dveře.

Alan udělal Norrise – hubeného a trochu nafoukaného – nechal ho přejít stěnu, pak lampu zhasl a ze zadní kapsy vytáhl služební blok. Nalistoval prázdnou stránku a napsal tam Nezbytné věci. Pod to poznamenal: Leland Gaunt, Cleveland, Ohio. Je to správně? Ne. Přeškrtl Cleveland a napsal Akron. Už také začínám zapomínat, pomyslel si. Na třetí řádek napsal: Prověřit.

Zasunul blok opět do zadní kapsy a pomyslel si, že by měl jít domů, ale místo toho opět rozsvítil lampu. A za chvilku znovu začala na stěně přehlídka: lvi a tygři, medvědi – ach. Na malých nožkách kočkovité šelmy se zase připlížila deprese. Ten vtíravý hlas začal mluvit o Annii a Toddovi. Alan Pangborn mu po chvíli začal naslouchat. Dělal to proti své vůli…, avšak s rostoucím zaujetím.

4

Polly ležela na posteli, a když skončila hovor s Alanem, otočila se na levou stranu; chtěla zavěsit sluchátko. Vyklouzlo jí však z ruky a spadlo na podlahu. Spodní část telefonního aparátu se pomalu začala sunout ke kraji nočního stolku ve zřetelné snaze spojit se se svojí druhou částí. Natáhla se, aby přístroj zachytila, a rukou místo toho narazila na hranu stolku. Tenkou pavučinu utišujícího prostředku, kterým měla obalené nervy, prorazil obludný náraz bolesti; vystřelil jí až k rameni. Musela se kousnout do rtů, aby zdusila výkřik.

Spodní část telefonu spadla ze stolku a se zacinknutím dopadla na podlahu. Slyšela idiotské bzučení vyvěšeného sluchátka, jako kdyby na krátkých vlnách rozhlasu vysílali přenos z vosího hnízda.

Napadlo ji, že by mohla telefonní aparát zvednout těmi svými pařáty tak, aby ho ani nemusela uchopit – teď už nebude vůbec schopna ohnout prsty – jen by ho rukama stiskla, jako kdyby hrála na akordeon.

Náhle ale toho na ni bylo už příliš. Viděla, že nezvládne ani něco tak jednoduchého, jako je zvednutí telefonu, který jí spadl na zem – a rozplakala se.

Bolest se vrátila s plnou silou, nepokořená a běsnící, měnila jí ruce – zvláště tu, do které se uhodila – ve dva řeřavé uhlíky. Ležela na posteli, hleděla přes závoj slz na strop a plakala.

Ach, bože, dala bych cokoliv, kdybych se té bolesti mohla zbavit, pomyslela si. Dala bych cokoliv, cokoliv, úplně cokoliv.

5

Na podzim, v deset hodin večer ve všední dny, je hlavní ulice městečka Castle Rock – Main Street – pustá jako poušť. Pouliční lampy vrhají kužely bílého světla na chodník a fasády obchodních budov dle zákonů perspektivy, takže střed města připomíná opuštěné kulisy. Klidně by se tu mohla najednou objevit osamocená postava ve fraku a cylindru – Fred Astair nebo snad Gene Kelly –, která by tančila od jednoho z těch světelných kuželů k druhému a zároveň zpívala o tom, jak je člověk osamělý, když ho opustí láska a všechny bary jsou už zavřené. A pak se na druhé straně Main Street čistě náhodou objeví další postava – možná Ginger Rogersová nebo Cyd Charissová – v dlouhé večerní róbě. Přitančí k Fredovi (nebo Genovi) a bude zpívat, jak je dívka osamocená, když ji její hoch opustí. Najednou se oba spatří, nastane umělecká pomlka a pak už budou tančit spolu před bankou nebo třeba před obchodem Šijem, pořád šijem.

Ale místo toho se na scéně objevil Hugh Priest.

Ten ovšem zdaleka nevypadal ani jako Fred Astair, ani jako Gene Kelly. A na druhém konci Main Street se také neobjevila žádná dívka, kterou by očekávalo romantické setkání s ním, a hlavně – Hugh netančil. Zato chlastal, a to již od čtyř hodin odpoledne, kdy zapadl do Žlutého tygra. A v tuto dobu už bylo pro něj uměním předvést i jen normální chůzi, takže zapomeňme na taneční kroky. Kráčel pomalu, přesunoval se od jednoho kužele světla ke druhému a jeho dlouhý stín běžel přes průčelí holičství, obchodu Western Auto, půjčovny videokazet. Trochu se potácel, zarudlé oči tupě upřené před sebe, obrovské břicho vyhřezávalo z propoceného modrého trička s kresbou velkého komára nad slovy PTÁK STÁTU MAINE.

Dodávka Veřejných služeb města Castle Rock, kterou měl v péči, byla zaparkovaná na zanedbaném plácku za hospodou U Žlutého tygra. Hugh Priest byl neslavným vlastníkem několika výměrů, které se týkaly pokut za jízdy pod vlivem alkoholu, a po té poslední – jejímž důsledkem bylo půlroční zadržení jeho řidičského oprávnění – mu to hovado Keeton a další podobná hovada Fullerton a Samuels a ten blbec Williams oznámili, že už je přestalo bavit mít s ním trpělivost a že při dalším přestupku to už bude znamenat trvalou ztrátu řidičského oprávnění, a tedy i zaměstnání.

To ovšem Hugha nijak nepřimělo k tomu, aby přestal pít – k tomu by ho nedonutilo asi nic na světě – ale zato dospěl k naprosto pevnému rozhodnutí: už nikdy pít a pak řídit. Je mu jednapadesát a to už je trochu pozdě na změnu zaměstnání, zvláště když ho v lejstrech neodbytně provází záznam o trvalém chlastání – a toho se nezbaví, jako se pes nezbaví plechovky, kterou mu uvážou na ocas.

A to také je důvod, proč jde dnes večer domů pěšky, a přitom to má sakra daleko. V hospodě měl být taky jeden kolega od Veřejných služeb jménem Bobby Dugas, a ten mu bude muset zítra něco sakra vysvětlit, pokud nebude chtít při odchodu mít stav chrupu o pár kousků chudší oproti stavu při příchodu.

Právě když Hugh procházel kolem Naniny restaurace, začala padat jemná mlha. Nijak mu to náladu nezlepšilo.

Řekl Bobbymu, který tak jako tak musel při návratu domů jet každý večer kolem Hughova domu, jestli by s ním nezašel k Tygrovi na pár točených. Bobby Dugas řekl no jasně, Huberte – on mu Bobby vždycky říkal Hubert, i když to kurva vůbec nebylo jeho jméno, a vůbec, klidně se můžete vsadit, že tohle se taky změní, a to už brzo. No jasně, Huberte, asi tak kolem sedmý sem tam, jako dycky.

A tak se Hugh, spoléhaje se, že se má s kým svézt domů – kdyby se, nedej pámbů, měl nacamrat tak, že by pak už nemohl řídit – navezl k Tygrovi už pět minut před čtvrtou (zapíchl práci o trochu dřív, vlastně skoro o půl druhé hodiny dřív, ale co má bejt, Deke Bradford byl stejně někde v háji) a žhavil to tam jedna báseň. No, a máme sedm hodin, a kde je Bobby Dugas? No, sakra, kde je? Je osm, je devět a je půl desáté, a co teď? To samý co doteď, kurva!

Když už bylo pár minut před desátou, vyzval Hugha Henry Beaufort, barman a vlastník Žlutého tygra, aby zvedl haksny a pakoval se, aby se šel podívat, jestli není doma, aby vyčichnul – jinými slovy, aby už koukal vypadnout. Henry byl naštvaný. Je sice pravda, že Hugh mu nakopl hudební automat, ale ta příšerná deska od Rodneye Crowella zase přeskakovala.

„A to mám jako dělat co – jen tak tady sedět a poslouchat to?“ útočil na Henryho. „Měls tu desku už dávno vyhodit. Ten blb stejně zpívá, jako kdyby měl epileptickej záchvat.“

„Ty asi eště nemáš dost, jak tak na tebe koukám,“ soudil Henry, „ale tady už stejně víc nedostaneš, to ti zaručuju. Zbytek si budeš muset vytáhnout z vlastní ledničky.“

„A co když nikam nepudu?“ otravoval Hugh.

„Tak zavolám šerifa Pangborna,“ pokrčil Henry klidně rameny.

Další návštěvníci Tygra – takhle pozdě ve všední den jich tu moc nebylo – se zájmem celý rozhovor sledovali. Dávali si pozor, aby se v blízkosti Hugha Priesta chovali zdvořile – zvláště, když měl něco upito – nicméně pohár nejoblíbenějšího člověka v Castle Rocku by asi nevyhrál nikdy.

„Dělám to nerad,“ pokračoval Henry, „ale udělám to, Hughu. Už mě nebaví čumět na to, jak mi furt kopeš do toho automatu.“

Hugh si rozmýšlel, zda mu má říci Pak ale zase asi budu muset nakopat já TEBE, zkurvenče jeden slizkej. Představil si ale toho tlustýho hajzla Keetona, jak mu podává propouštěcí lejstro kvůli tomu, že se popral v místní nálevně. Ovšem pokud by měl skutečně dostat padáka, tak by mu ten propouštěcí list přišel nejspíš poštou, protože hovada jako Keeton si přeci nikdy nebudou špinit ruce tím, že by ho propouštěli osobně – ale už i to pomyšlení mu pomohlo trochu se uklidnit. A mimoto doma náhodou skutečně má v lednici pár piv a další má ještě v kůlně.

„No dobře,“ ustoupil. „Vo to teda nestojím. Dej mi klíče.“ Protože si je k Henrymu – jako předběžné opatření – uložil, když si sedl na bar před šesti hodinami a osmnácti pivy.

„Ani nápad.“ Henry si otíral ruce do ručníku a netečně zíral na Hugha.

„Ani nápad? Co tím sakra myslíš, ani nápad?“

„Myslím tím, že jsi už tak nalitej, že řídit nemůžeš. Vím to naprosto bezpečně – a až se zejtra ráno probudíš, tak to budeš taky vědět naprosto bezpečně.“

„Poslyš,“ řekl Hugh trpělivě. „Když jsem ti ty zasraný klíče dával, tak jsem si eště myslel, že mě někdo domů sveze. Bobby Dugas mi řekl, že se zastaví na pár piv. A není moje vina, že se tu ten blb vůbec neobjevil.“

Henry si povzdechl. „Já s tebou cítím, ale můj problém to není. Taky bych se totiž mohl dostat před soud, kdybys někoho přejel. Já se musím krejt, brácho. V tomhle světě to za mě nikdo neudělá.“

Hugh pocítil nechuť, sebelítost a jakousi zvláštní, počínající zoufalost. Drala se mu z hlavy jako nějaká jedovatá kapalina, která se uvolňuje z dlouho potopeného kanystru s toxickým odpadem a stoupá k hladině. Zrak se mu svezl z jeho klíčů, jež visely za barem hned vedle cedule s nápisem JESTLI SE VÁM V NAŠEM MĚSTĚ NELÍBÍ, PROSTUDUJTE SI JÍZDNÍ ŘÁD, zase na Henryho. Poplašeně si uvědomil, že má slzy na krajíčku.

Henry hleděl za něj k několika dalším návštěvníkům, kteří sledovali jejich hovor. „Hej, vopičáci! Nejedete někdo náhodou nahoru na Castle Hill?“

Muži zírali na stoly před sebou a byli zticha. Jeden nebo dva si prolamovali klouby prstů. Charlie Fortin se zvedl a pomalu zamířil k záchodkům. Nikdo neodpověděl.

„Vidíš?“ řekl Hugh. „Tak dělej, Henry, dej sem ty klíče.“

Henry pomalu zavrtěl hlavou v gestu konečného odmítnutí. „Jestli si sem budeš někdy příště chtít přijít na pár piv, tak si hned taky zajisti vodvoz.“

„Jasně, to víš, že jo.“ Hugh teď měl hlas jako trucující dítě. Přešel místnost se svěšenou hlavou a rukama sevřenýma v pěst. Čekal, jestli se někdo náhodou nezasměje. Téměř doufal, že ano. To by to tady potom vybílil jedna báseň, čert vzal zaměstnání. Ale v místnosti bylo naprosté ticho, jen Reba McEntirová v rádiu broukala něco o Alabamě.

„Klíče si můžeš vyzvednout zejtra!“ křikl za ním Henry.

Hugh neřekl nic. Když šel kolem toho zasranýho, vomlácenýho hudebního automatu Henryho Beauforta, potlačil mocné nutkání prokopnout ho svou těžkou pracovní botou s podkůvkami. A pak vyšel se svěšenou hlavou do tmy.

6

Mlha se mezitím změnila v husté mrholení a Hughovi bylo jasné, že než stačí dojít domů, určitě se tohle mrholení změní v pořádný liják. Takové už má štěstí. Kráčel pořád dál, teď už ani tolik nevrávoral (na vlhkém vzduchu trochu vystřízlivěl), oči mu přitom neklidně těkaly na všechny strany. Měl špatnou náladu a jen si přál, aby se teď někdo objevil a něco mu řekl. Stačilo by jen málo.

Krátce pomyslel na toho kluka, co mu včera odpoledne vlezl před dodávku, a mrzutě ho napadlo, že toho spratka měl rozmáznout po vozovce. V žádném případě by to nebyla jeho vina. Děti hlavně mají dávat pozor, kudy chodí.

Procházel kolem volného prostoru, kde stávalo – ještě než vyhořelo – vetešnictví Trh hojnosti, pak kolem obchodu Šijem, pořád šijem, pak kolem železářství… a pak kolem obchodu Nezbytné věci. Chvíli hleděl do výkladu a pak se začal zase rozhlížet po Main Street (už mu zbývá jen o něco víc než dva kilometry, možná to přece jen stihne dřív, než se pořádně rozprší), ale vtom se náhle zastavil.

Nohy ho samy nesly zpátky k tomu novému obchodu, a tak se musel vrátit. Nahoře uvnitř výlohy svítila jediná žárovka a vrhala měkkou zář na tři vystavené předměty. Světlo dopadalo také na Hughův obličej a provedlo na něm jakousi kouzelnou proměnu. Náhle vypadal jako nějaký utahaný chlapec, který by už dávno měl být v posteli, jako malý chlapec, který právě spatřil něco, co si přeje pod stromeček – co musí mít pod stromečkem, protože nic na celém světě si nepřeje víc. A právě ten předmět teď ležel uprostřed výlohy, mezi dvěma štíhlými vázičkami (z milovaného duhového skla Nettie Cobbové, i když tohle Hugh nevěděl – a i kdyby to věděl, bylo by mu to srdečně fuk).

Tím předmětem byl liščí ohon.

Najednou se znovu octl v roce 1955, právě dostal první řidičský průkaz a jel na školní mistrovství západního Maine – na zápas Castle Rocku proti Greensparku – v otcově kabrioletu, fordce z roku 1953. Byl neobvykle teplý listopadový den, takže stáhli plátěnou střechu (všichni byli horkokrevní mladí kluci). Jelo jich celkem šest. Peter Doyon vzal placatici whisky, v rádiu zpíval Perry Como, Hugh Priest seděl za bílým volantem a na konci vysunuté antény rádia se třepotal dlouhý, nádherný liščí ohon, přesně takový jako ten, na který tady právě teď zírá do výlohy.

Vzpomněl si, jak se podíval na ten třepotající se liščí ohon a jak si pomyslel, že až bude mít vlastní sportovní auťák, dá si na anténu také takový.

Vzpomněl si, že když na něj přišla řada, odmítl se napít z té placaté láhve. Řídil přece, a při řízení se nepije, protože řidič odpovídá za životy ostatních. A vzpomněl si ještě na jednu věc: tehdy měl jistotu, že právě teď prožívá nejlepší hodinu nejlepšího dne svého života.

Ty vzpomínky ho překvapovaly a také mu svou jasností a celkovou naléhavostí působily bolest – vůně kouře ze spalovaného listí, listopadové slunce odrážené svodidly dálnice. A teď, když hleděl na ten liščí ohon ve výloze obchodu Nezbytné věci, ho napadlo, že to skutečně asi byl ten nejlepší den v jeho životě, jeden z posledních dnů před tím, než se ho pevně zmocnil démon alkoholu svým slizkým, měkkým sevřením a učinil z něj cosi jako negativní verzi krále Midase: všechno, čeho se od té doby dotkl, nestálo za nic.

Náhle si pomyslel: mohl bych se změnit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezbytné věci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.