Rozsypaná slova

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Martin Daneš

Rozsypaná slova – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Martin Daneš, 2020

© Druhé město — Martin Reiner, 2020

ISBN 978-80-7227-433-8 tištěná kniha

ISBN 978-80-722-7828-2 ePub

ISBN 978-80-722-7829-9 Mobi

ISBN 978-80-722-7830-5 PDF

Tomáši Jelinowiczovi

Dcera se mě zeptala:

Kdybys stál ve vodě a voda ti byla po prsa, brečel bys?

Nebrečel, povídám.

A kdyby ti byla po krk, brečel bys?

Nebrečel.

A kdyby ti byla nad hlavu, brečel bys?

Nebrečel.

A kdyby ses utopil, brečel bys?

Nebrečel.

Však ty bys brečel, uvidíš!

I. Konec prázdnin

1

U okna kupé sedí proti sobě muž se ženou a na podlaze mezi nimi se táhne pes jezevčík čili daxlík. Další osazenstvo — dámu s brýlemi a trvalou ondulací, muže s bílým plnovousem a mladíka s rašícím zrzavým knírem (pokud se pod nosem neumazal jahodovou marmeládou) — hleďme ignorovat. Muž čte noviny. Přes roztažený dvojlist velkého formátu vidíme pouze jeho tmavou, stříbrně prokvetlou a dozadu sčesanou kštici. Rusovlasá žena naproti němu zamyšleně hledí z okna. Pes otáčí střídavě hlavou k jednomu i druhému a přemýšlí, jak do té pohřební atmosféry vnést trochu pohybu. V kupé plném cestujících a jejich zavazadel by měl tento nápad jen malou šanci na úspěch: pohyb všeho živého i neživého, co se podařilo vměstnat do vlakové soupravy, daným směrem zajišťuje parní lokomotiva a volnost pohybu panuje výhradně mimo ni; leč zkuste si radostně poskakovat podél jedoucího vlaku v terénu rozbláceném jarním táním…

Poté co se vzdal představy, že se mu to tu podaří rozhýbat, si lehl pes na podlahu a hlavu složil mezi natažené přední tlapky s úmyslem dát si malou siestu předtím, než páníčkové zavelí k výstupu.

Naděje, že se tak stane co nevidět, vzrostla v okamžiku, kdy se rusovlasá žena zvedla ze sedadla a vykřikla:

„Hrad! Viděla jsem hrad!“

Muž složil noviny, hnědýma zasmušilýma očima vzhlédl k ženě a zeptal se:

„Cos viděla?“

„Hrad, kde jsem byla na vejletě jako malá holka!“ Žena namířila ukazováčkem k oknu, za nímž defiloval souvislý pás boubelatých kopců. „Objevil se na vteřinu a hned zase zmizel. Vystupujem!“

V tu chvíli — jako na povel — začala souprava brzdit. Muž odhodil noviny, vyskočil z lavice a jal se překotně stahovat kufry z polic umístěných nad hlavami cestujících. Rohem jednoho z nich zavadil o trvalou ondulaci brýlaté dámy; kdyby byla duchapřítomně nesklonila hlavu, možná by to neschytala jen ta ondulace, nýbrž i její lebka.

Zaskřípěla kola a vlaková souprava s trhnutím znehybněla.

„Rychle rychle, nebo dojedeme do Berouna!“ poháněl muž svou partnerku.

„Prosím tě, co bysme dělali v Berouně?“ podivila se a sáhla po menším z obou kufrů.

„Právě že nic!“ zasyčel muž. „Tak si pospěš!“

Muž jako první zdolal tři příkré schůdky, žena mu seshora podala zavazadla a poté sama sestoupila na perón. Na jezevčíka v tom spěchu dočista zapomněli. Výpravčí zvedl zelenou plácačku, lokomotiva zahoukala k odjezdu a muž náhle zvolal:

„Ježíšmarjá, pes! Kdepak je?“

Zatímco se vlak rozjížděl, muž se ženou se zmateně otáčeli na všechny strany. Zvíře, které — nikým nepovšimnuto — na svých krátkých nožkách seskákalo krkolomné schůdky těsně za nimi a vzápětí se odběhlo nabažit volného výběhu, naštěstí slyšelo i na slovo „pes“ a přicapkalo k nohám svého pána, vrtíc spokojeně ocasem.

Muž se chytil za srdce.

„Je tady!“ vydechl.

„Když už si ho nevšímáš ty, máme velkou kliku, že si všímá on nás,“ doplnila žena káravým tónem.

Muž se ženou se chopili kufrů a všichni tři vyrazili opačným směrem než cestující, kteří s nimi vystoupili z vlaku.

„Seš si jistej, že jdeme dobře?“ otázala se žena nedůvěřivě.

„Absolutně,“ odpověděl muž. „Ta paní mi říkala: Zjistěte, kam jdou ostatní, a pak se dejte na druhou stranu. Půjdete pořád rovně a první chalupa, kterou uvidíte, je moje. Nemůžete se ztratit.“

Kráčeli podél trati blátivou cestou obklopenou zbytky tajícího sněhu a po několika stech metrech narazili na dřevěnici s rozsáhlým oploceným pozemkem. Muž otevřel vrátka a zavolal nějaké jméno. V odpověď mu zazněl psí štěkot následovaný husím kejháním.

„Jsme v cíli, doktorko. Běžte dál.“

Propustil vrátky ženu a jezevčíka a jen co vklouzl dovnitř i on, hned je za sebou zase zavřel.

2

Pobyt na chalupě, v níž špatně dovíraly dveře, chatrné prkenné podlahy vrzaly na každém kroku, voda se nabírala ze studny a kvůli chybějícímu připojení k elektrické síti se svítilo petrolejkou, byl pro oba měšťany uvyklé bytu s koupelnou a splachovacím WC čímsi na způsob kulturního šoku. Relativní nepohodlí jim vynahrazoval zdejší rajský klid a okolní došeda zbarvené kopce lahodily jejich oku víc než šeď uniforem wehrmachtu, jenž nedávno obsadil Prahu. Zdaleka nejvíc si tu ale užíval jejich jezevčík. Ani po několika dnech se neuměl nabažit tou úžasnou plejádou tvorů, s nimiž náhle sdílel společné teritorium: psem voříškem, kočkou, králíky, kozami, husami a slepicemi, nemluvě o paní domácí a její dceři. Vysoká koncentrace nejrozličnějšího obyvatelstva byla zdrojem nejedné vyhrocenější situace, a on rád aktivně přispíval k tomu mumraji.

Prošedivělý brunet s hnědýma zádumčivýma očima — říkejme mu třeba Karel Hirsch — nebyl tak spontánní nátury jako jeho pes a první dny se zde maličko nudil. Procházet se ve třech — s paní, jíž by slušelo jméno Dora, a jezevčíkem Kafíčkem — bylo možné jen po hlavní cestě, buď k nádraží, nebo na opačnou stranu, protože jarní obleva proměnila okolní terén v rozlehlou bažinu.

Když se jednou po návratu domů pokusili po uši zabláceného psa umýt v pumpě na dvorku, Kafíčko se tomu mučení vzepřelo. S hrdelním zavytím se vytrhlo pánovi z rukou a pelášilo se někam schovat.

„Slyšelas?“ otočil se Karel k Doře. „Znělo to úplně, jako by vykřik: Pusť mě!“

„On jenom tak zakňučel,“ ujistila ho a dodala: „To, že v tvejch knihách mluvěj psi lidskou řečí, ještě neznamená, že to podobně dělaj i ve skutečnosti.“

„Vidíš, to by mě nenapadlo!“

Pohlédla na něho starostlivě:

„Je vidět, žes přetaženej… Konečně pro to máš dobrý důvody. Počkej, odpočinek a zdravej venkovskej vzduch to spraví.“

Vešli do domu bez nezvěstného Kafíčka. Dora zůstala v přízemní světnici s paní domácí a její dcerou, zatímco Karel usvědčený z přetaženosti se šel natáhnout do  postele v pokojíku na patře. Zíral do stropu a oddával se chmurným představám. Události uplynulého měsíce k nim zavdávaly nejeden podnět. V průběhu pouhých pár dnů přišel úplně o všechno: o pozici redaktora prestižního deníku, jež mu zajišťovala stálý příjem, i o profesi spisovatelskou. Někteří lidé ji sice za skutečnou profesi nepovažují, pro něho ale znamenala víc: životní poslání. Krátce před odjezdem z Prahy navíc vyslal do daleké ciziny svou jedinou dceru Jiřinu, která — byť čerstvě osmnáctiletá — byla ještě dítě. Co způsobilo, že se celá Karlova existence ze dne na den sesypala jako domeček z karet? Taková maličkost, již se před lety rozhodl vytěsnit z mysli, ona ho ale nakonec dostihla a připomněla se mu s nebývalou razancí. Onou maličkostí bylo, že je — byl a navždycky zůstane! — Žid.

Jako chlapci mu nedocházelo, že je jiný než ostatní. Pochopil to až na měšťance a ani v pozdějších zaměstnáních na to nemohl docela zapomenout. Mazlivé oslovení židáčku, jímž ho častovali někteří kolegové, přecházel s úsměvem, protože nechtěl za žádnou cenu dát najevo, že ho v hloubi duše zraňuje. On sám si vlastní původ nevybral; zvolili si snad ten svůj ti, kdo si ho takhle dobírali? Aby dal najevo, že se s tím nehodlá smířit, rozhodl se učinit gesto a nedlouho po vyhlášení republiky, v časech, kdy se to stalo společensky únosným, vystoupil ze židovské církve.

Před dvaceti léty tuhle komunitu opustil a docela nedávno z ústředí Pražské židovské obce obdržel zprávu, že v ní de facto pořád je. Karel si zhluboka povzdechl a v duchu se zeptal: „Může v tomhle světě člověk za sebe něco rozhodnout? Dokáže utýct sám sobě? Svýmu vlastnímu osudu?“

Z ozvěny snášející se k němu od stanového stropu pokoje si vyvodil, že jde o jeho vystrašený hlas.

„Už jsem jako oni,“ dodal a přitom si hlídal, aby jeho hlas zněl o něco vyrovnaněji. „Jako ti stařečkové, co jsem o nich psával. Mluvím sám k sobě a nevím o tom. To mi patří. Mám, co si zasloužím!“

Tím se ale — jako ten stařeček — vzdálil od tématu a málem kvůli tomu ztratil nit. Dává smysl klást si otázky, k nimž chybí odpovědi? Nemá snad dost svých starostí dnes a denně? Navíc není nikdy tak, aby nemohlo být ještě hůř; zatím si smí na nádraží zakoupit jízdenku a odjet se svou družinou vlakem na Karlštejn, aby se tam společně nadýchali svěžího venkovského vzduchu.

3

Sotvaže Dora vystoupila do pokojíku v prvním patře, natáhla se po jeho boku a políbila na čelo, přišel Karel k sobě a uvědomil si, že klimbal. Pak ho napadlo, že i když všechno skončí, pokaždé něco následuje. Cosi musí vždy zaplnit uprázdněný prostor, praví elementární zákon fyziky. A on v oblasti „čehosi“ na tom nebyl právě nejhůř.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Na tebe, stařeno,“ odpověděl Karel a doplnil lišácky: „Navíc je to tentokrát pravda.“

Když ho jednou nazvala něžně „starouškem“, mylně si to vyložil jako narážku na jejich patnáctiletý věkový rozdíl a na oplátku jí vmetl „stařenu“. Do té doby si ji dobíral přezdívkou „doktorka“, protože byla doktorkou práv. Za jejich šermováním stařeckými holemi by citlivé ucho poznalo milostnou hru dvou plachých jedinců, kteří se nenaučili dávat najevo nejhlubší city.

„Poslechni, staroušku,“ zašeptala Dora, „měla bych takovej nápad.“

Ve snaze předejít chybnému výkladu jejích slov mu položila ruku na stehno, posouvala ji zvolna výš a přitom sledovala jeho odezvu.

„Mám ráda tenhle tvůj rozměr: Vždy připraven,“ zavrněla. „V jistým ohledu seš pořád chlapec a já jsem šťastná žena.“

„Ten chlapec, jak si ho představuješ, zůstával od svejch patnácti v nečinnosti a k praktickejm cvičením neměl žádnou příležitost. Aspoň se dneska ukazuje, že nečekal pro nic za nic.“

Objali se, spojili rty do dlouhého polibku a on si pomyslel, že i když není žádná Katharine Hepburnová (ostatně ani on určitě nebyl Cary Grant!), má všecky přednosti: její sexuální apetýt byl srovnatelný s tím mužským; nepřikládala přehnaný význam materiálním věcem a nebylo ji příliš často vidět s hadrem v ruce; nepropadala extázi, kdykoli se přiblížila ke kuchyni či koupelně. Naproti tomu ráda debatovala o literatuře, politice a dalších tématech všeobecného zájmu. Její největší předností však bylo, že hraje karty!

Vlastně by ji mohl skoro zaměnit s některým z mužů, jež dříve potkával ve Společenském klubu… A přece šlo o skutečnou ženskou! Pozoruhodné bylo, že i když se poznali teprve před rokem, zdálo se mu, jako by se byli stýkali odnepaměti.

Ruce chvějící se vzrušením se jaly prozkoumávat citlivé zóny partnerova těla, když náhle zaslechli zezdola jakýsi jekot.

Ztuhli a vylekaně na sebe pohlédli.

Zakrátko se jim podařilo rozeznat hlas majitelky domu i obsah jejího sdělení:

„Moh by se tu někdo postarat, aby mi ten malej čert přestal honit slepice?!“

V ten moment všechno pochopili. Jejich milostná vsuvka skončila, aniž došla vyvrcholení. Nyní bylo třeba seběhnout na dvůr a přesvědčit Kafíčka, aby ukončilo kamarádšofty s drůbeží paní Krainerové.

4

Paní Krainerová žila v domku na samotě s dospívající dcerou, samotou zde však netrpěly. Jejich dům připomínal archu Noemovu. Dle převažujícího místa výskytu se zdejší zvířena dělila na venkovní a vnitřní. Dvorek byl výsostným územím hus, králíků, koz a slepic, přičemž na posledně jmenované jste narazili kdekoli, jak křižují prostor svou typicky afektovanou chůzí, trhajíce křečovitě hlavou, a pátrají, kde by co sezobly. Volný pohyb po světnici měli ústavně garantován pes s kocourem, ale mohli jste je též spatřit při zevlování po dvoře. Zrzavému kocourovi se dostalo výjimečného vzdělání; pomáhalo mu rozlišit nedotknutelné domácí tvorstvo od toho cizího, jemuž směl bez obav z následků prokousnout hrdlo.

Zvláštnímu statusu se těšilo Kafíčko. Coby zvíře v majetku nájemníků mělo vyhrazeno interiér domu, paní Krainerová je však neviděla ráda potulovat se samotné po dvoře. Její zdrženlivost měla své opodstatnění: na rozdíl od kocoura si jezevčík zcela neosvojil zásadu nedotknutelnosti venkovní zvířeny a jeho oblíbenou činností bylo prohánění slepic po dvoře. Karel psovi pokaždé domlouval. Nejspíš ne dost přesvědčivě, protože ten se při nejbližší příležitosti oddal vyhledávané kratochvíli nanovo.

V Kafíčkových hrách se možná skrýval i zárodek spravedlivého vzdoru. Bylo totiž zjevné, že ke svým vlastním zvířatům je paní Krainerová shovívavější než k němu. Jednou třeba její pes skalpoval slepici, která pak chodila po dvoře jako zombie s obnaženou lebkou a její družky se jí štítily natolik, že si od ní držely dištanc. Za svůj ohavný čin neutržil pes žádnou sankci; reakci paní domácí v případě, že by něco podobného provedlo Kafíčko, si raději nezkoušejme představit…

Karel později zaznamenal tuto událost: Seděli jsme tuhle v kuchyni a hráli mariáš. Já, doktorka a slečna Krainerovic. Poněvadž byl chladný večer, přinesla paní husu i s vejci do kuchyně. Mně bylo hned nápadné, že se husa nějak mračí — ale nic, hrálo se dál. Najednou husa se dala do křiku a seskočila z košíku. Z jejího křiku jsem vyrozuměl: „Pardon, odsuď až podsuď, já nejsem zvyklá, aby se v mé přítomnosti hrály karty.“ A paní Krainerová nás tedy vyhodila, abychom šli hrát karty nahoru, prej husu to náramně ešofíruje. Tak jsme šli, copak je to platné, dneska husy mají velké právo.

Po vyhnání z kuchyně našla trojice hráčů azyl v pokojíku na patře, kam si slečna Krainerová musela vynést židli, protože tam byly jen dvě. Od této chvíle už nebylo pochyb, že si averzi paní domácí vztahuje Kafíčko mylně pouze na sebe: zdejší zvířena — vnitřní i ta venkovní — se těšila privilegovanému postavení nejen vůči němu, nýbrž i vůči hostům z rodu homo sapiens.

5

Několik dnů páchla řeka Berounka bahnem, a pak náhle jako když utne. Rozkvetl jaterník, lýkovec, sasanky a koniklec, oblohu prozářilo slunce a svým hřejivým svitem začalo vysoušet bláto z cest. Nejdřív to Dora s Karlem pozorovali jen zdáli, až jednoho rána uhnuli z hlavní cesty zvané Nádražní na pěšinu mířící do samého lůna přírody. Jezevčík vzrušeně pobíhal tam a sem, aniž by dokázal upřednostnit jednu z té záplavy vůní. Karel nepobíhal, nýbrž rozvážně kráčel, následován Dorou, protože stezka byla úzká. U ovocného sadu, kde se pěšina rozšiřovala v cestu, se Karel zastavil a počkal, až s ním partnerka srovná krok. Z korun jabloní zněl ptačí zpěv a jakýsi tichý popěvek si notovala i Dora. Karel s Kafíčkem se k ní takřka současně otočili a první z nich se zeptal:

„Co to pěješ?“

„Takovej šlágr z jednoho filmu. Nechtěj po mně, abych ti to zpívala nahlas — zapomněla jsem slova.“

„Proč ne? Zpívat můžeš beze slov.“

„Radši ne. Nemám hudební sluch.“

„To je jiná písnička: když nemáš hudební sluch, tak nezpívej.“

„A co kdybys něco zazpíval ty?“ navrhla.

„Nemůžu. Nemám hudební sluch.“

Karel shlédl k psovi a podotkl:

„Jak jsem si stačil všimnout, nemá ho ani Kafíčko, a tak jsme, co se zpěvu týče, odkázaný na místní ptačí sbor.“

Zvedl hlavu a oslovil ptactvo ukryté v korunách stromů:

„Přátelé, nezdá se vám, že trošičku řvete?“

Ptáci nad jejich hlavami trylkovali vskutku tak silně, až se zdálo, jako by se pokoušeli překřičet jeden druhého.

„Ale dobře jim to ladí, to se musí nechat,“ dodal. „Když si jeden pomyslí, že je to čirá improvizace… Kam se na ně hrabou naši moderní skladatelé!“

Cesta je zavedla do lesa vonícího mízou. Vypadalo to, že zde platí přísný zákaz zpěvu, neboť od okamžiku, kdy pronikli do stínu stromoví, ptačí trylek rázem ustal. Chvíli stoupali, až dorazili k lesní mýtině, na jejímž okraji lákal k odpočinku rozložitý pařez ozářený sluncem. Posadili se na něj a rozbalili svačinu, kterou jim připravila paní Krainerová. Jezevčík hleděl upřeně na svého pána, a když zjistil, že mu nevěnuje pozornost, nervózně zakňučel. Karel si povzdechl, odlepil ze svého krajíce dva plátky salámu a podal je Kafíčkovi.

Dojedli, mastný papír sbalili do tašky a Karel pravil:

„Poslouchej. Slyšíš?“

Dora se točila na všechny strany, natahovala uši a nakonec zavrtěla hlavou.

„Neslyším nic. Co bych jako měla slyšet?“

„To rajský ticho. Máme kliku, že tenhle les zatím nenašly rodinné výpravy lačné přírody, před nimiž ale příroda zděšeně prchá, aniž by si toho ti nebožáci pro samý hejkání všimli.“

„Je to balzám na duši,“ přisvědčila Dora. „Jsme tu úplně sami.“

„Ano, tahle mýtina je teď tím nejbezpečnějším místem na celý planetě. Nikdo nás tu nenajde, dokonce ani Na…“

Zarazil se uprostřed věty a lehce se mu rozšířily zorničky.

„To se mi snad…“

Dora se natočila stejným směrem a spatřila ženskou siluetu rostoucí ze zákrutu cesty, po níž sem přišli.

„Snad to není…“ hlesla.

„…ona?“ doplnil.

V jejich očích se zračila panika.

Mezitím se ta postava vynořila celá. Šlo o starší ženu s proutěným košíkem v ruce. Jak se k nim přibližovala, rozeznávali detaily její tváře a zarudlou pleť zbrázděnou hlubokými vráskami.

„Záludná je, to se musí nechat,“ připustil Karel, „tak daleko v převlecích se ale nedostala. Školu z Holý Vody prostě nemá!“

Když je ta žena míjela, mlčky si je změřila.

Krve by se v něm nedořezal.

Dora pozdravila a žena jí odpověděla. Dora se pak podívala starostlivě na Karla:

„Jsi bílej jako stěna…“

„To nic, to jsou nervy,“ zašeptal Karel a ohlédl se po té ženě, jako by se chtěl ujistit o jejím odchodu. „To se spraví, chce to jenom čas. A nejspíš bysme do tý přírody měli chodit maličko častějc.“

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl.

6

Mýlil by se čtenář, který by se domníval, že odjezdem do onoho poklidného koutu Čech utíkal Karel z dosahu hitlerovských vojsk, jež před nedávnem obsadila Prahu. Nepřítel, před nímž prchal v panice, se nazýval Adéla Hirschová a služebním zařazením byl manželka. Čím to, že z ní měl Karel větší strach než ze samotného Führera? V úhlavního nepřítele změnily manželku dvě mimořádné události: první byl Karlův útěk k milence a druhou, jíž se završilo dílo zkázy, odjezd jejich dcery Jiřiny na stáž do Anglie poté, co pro ni s Dořinou pomocí zařídil pas a britské vízum. Při loučení na nástupišti pražského hlavního nádraží se pokoušel Karel zakrýt své dojetí poznámkami o slze kanoucí po vrásčité líci starého otce. Když se za hlasitého rámusu dal vlak do pohybu, sledoval dívčí tvář v okně vagónu, která se rychle zmenšovala, až se podobala špendlíkové hlavičce a nakonec zmizela docela. Dceřin odjezd držel Karel do posledního okamžiku v přísném utajení před Adélou, která by jinak bývala jistě udělala všechno pro to, aby mu zabránila. O to bouřlivější byla manželčina reakce, když se k té zprávě dostala s křížkem po funuse. Okamžitě se jala obcházet rodinné známé, jimž za doprovodu srdceryvných vzlyků oznamovala, že Karel unesl její jediné dítě. Adéliny cíle byly ovšem ryze pragmatické: chystala proces a sháněla svědky ochotné doložit, že má muže prostopášníka a zločince. Až do této chvíle se jí nepodařilo dopídit manželovy aktuální pražské adresy; Dora s Karlem nechtěli čekat se založenýma rukama, až je Adéla Hirschová přepadne u nich doma, a raději se přemístili z Prahy na venkov.

Jak se stalo, že Karel kdysi spojil svůj život se ženou, s níž si nerozuměl a jejíž vinou si slovo domov dlouho spojoval s představou bílé nemocniční síně, kde vládne průvan a do nosu štípe silný pach desinfekce? Odpověď je prostá a skládá se ze dvou slov: studentská láska. Cit obluzující smysly je radno prožít s intenzitou odpovídající jinošskému věku, opít se jím až do němoty… a po vystřízlivění se sebrat a utíkat pryč. Nikdo tenkrát Karla neseznámil s touto hlubokou moudrostí a on sám ji objevil až díky své neblahé zkušenosti. Po celá dvě desetiletí považoval za normální, že se v redakci, v kavárně, baru — a dokonce i na ulici! — cítí lépe a svobodněji než doma. Tyhlety pocity patřily nyní minulosti: vichřice, která se strhla nad Prahou, s sebou odnesla jeho redakční kancelář a nedlouho předtím se vypařil i domov, jenž mu skutečným domovem nikdy nebyl.

A aby vážně nezůstal kámen na kameni, odcestovala jeho dcera do ostrovní země, o níž toho hodně slyšel i četl, leč sám ji nikdy nenavštívil, a již si jen obtížně dokázal zhmotnit ve své mysli. Existuje vůbec ta velmoc, k níž jedni vzhlížejí s nadějí a druzí s obavami, existuje hrdý Albion, o němž se pějí legendy, anebo si jej kdosi vymyslel a sestrojil obraz tak dokonalý, že mu to sežral celý svět? Ať tak či onak, svým odjezdem do té země se dcera Jiřina přesunula do jiné dimenze. Takové, již by vzhledem k její nedosažitelnosti bylo lze snadno zaměnit s nebytím.

7

Nedělní ráno potrestalo nevěřící deštěm a nájemníci z prvního patra raději zrušili výlet do blízké vesnice nesoucí název země, kde bojoval Karel za světové války. Zatímco nad šálkem kávy přemýšleli o náhradním programu, vstoupila do světnice dcera paní domácí. Karel tázavě pohlédl na Doru, která lehce přikývla. Posílen tou podporou, otočil se Karel ke slečně Krainerové a zeptal se, jaké má plány na dnešní dopoledne. Dotyčná odvětila, že musí nakrmit slepice, husy a kozy. Karel jí nabídl, aby si s nimi, až skončí, dala partičku karet. Slečna se zamyslela, vypadalo to, že vážně zvažuje všechna pro a proti, a pak řekla:

„Tak jo. Teda jestli na mě chvilku počkáte.“

Když se asi po čtvrthodině slečna Krainerová vrátila, zasedli všichni tři ke stolu. Karel zkušenými pohyby rozdal karty a společně zahájili partii, k níž bubnování deště za okny dodávalo příjemnou zvukovou kulisu. Hra nabrala dramatického spádu v okamžiku, kdy slečna Krainerová nejistým hlasem vyhlásila sto a sedm v červených a Karel jí na ně dal flek. Měl dost červených v ruce na to, aby nabyl přesvědčení, že jí tu sedmu vyrazí z ruky, žel jen co poprvé vynesli, vstoupila do místnosti paní domácí a chladným tónem pravila, že si tu dcera vysedává u karet, jako by se nechumelilo, a její zvířata jsou o hladu. Slečna Krainerová ihned odložila karty a vypařila se z místnosti. Těžko říct, zda měla tak naspěch, protože byla tak slušně vychovaná, anebo spíš aby využila situace a předešla své potupné porážce.

Vzápětí se od stolu zvedli i zbylí dva hráči a — jako by cítili spoluvinu za nedokrmenou zvířenu — stáhli se po špičkách do pokojíku na patře. Jeden z nich (neví se kdo, zda Karel, či Dora, ale spíš to byl Karel) předtím složil karty a paklík položil na štokrle ke dveřím. Snad chtěl tím gestem podtrhnout, že vrací karty paní domácí, kdežto kdyby je byl nechal ležet na stole, mohlo by to vzbudit dojem, že se chystají vrátit ke hře, až se bouře přežene.

Avšak dřív, než stačila karty sebrat paní domácí, se jich zmocnilo Kafíčko, které se vinou vypjaté atmosféry ve světnici znenadání ocitlo samo. A protože — jak známo — nehrají psi mariáš, ferbla, oko, ba nehrají ani prší, nezbylo Kafíčkovi než zabavit se po svém: vzalo první kartu do zubů a pokusilo se ji sežrat. Neměla ta karta žádnou zvláštní chuť, pročež ji po rozžvýkání zase vyplivlo. V okamžiku, kdy chňapalo čelistí po třetí kartě, vstoupila paní Krainerová do světnice, spráskla ruce a vykřikla. Kafíčko, které moc dobře vědělo, že provádí nepřístojnosti, se uleklo, upustilo kartu z tlamy a pootevřenými dveřmi proklouzlo do sousední místnosti. Paní se shýbla, sesbírala rozházené karty a jala se ohledávat škody. Zjistila, že kulová sedma a žaludský spodek došly ke zničení; eso neslo stopy psích tesáků a jinak bylo jen lehce pomačkáno.

Spolu s konstatováním o poškození svého majetku spustila paní Krainerová randál a nepřestala, dokud nezaslechla kroky svých nájemníků. Jakmile jí stanuli tváří v tvář, položila — obrazně i doslova — karty na stůl. Po zevrubném prozkoumání doličného předmětu byli Dora s Karlem nuceni uznat vzniklou škodu i identitu viníka. Paní Krainerová nato pravila, že je opuštěná, chudá žena, že po ní nemůže nikdo chtít, aby byla škodná, a vyzvala nájemníky k zakoupení nových karet.

Její ultimátum vzbudilo profesní instinkt ve vystudované právničce Doře, která neprodleně spustila své plaidoyer. Paní obhájkyně nevidí žádný důvod k vyhovění žádosti žalující strany. Ta jen vycítila příležitost, jak snadno přijít k novým kartám, jimiž by nahradila staré, jejichž dny byly beztak sečteny. Všichni, jak zde stojíme, se shodneme na tom, že došlo k poškození tří karet, zatímco jejich celkový počet je 32. Jednoduchým aritmetickým výpočtem tak zjistíme, že v případě, že by žalovaný uposlechl její výzvy a karty zakoupil, žalující strana by přišla k 29 zbrusu novým kartám výměnou za 29 ohraných. Tři poškozené karty se dají zalepit, stačí k tomu jen trocha šikovnosti a dobré vůle.

Paní domácí se ta řeč, jejíž brilantnost by potvrdil každý zkušený právník, příliš nezamlouvala, a zajímala se, jak by měla zalepit zničeného žaludského spodka a kulovou sedmu. Dora opáčila, že neví a že je to věc paní domácí. Jmenovanou tahle odpověď dopálila natolik, že prohlásila, že její věc je i to, zda si nechá pod svou střechou lidi, kteří nemají uznání a myslí si, že pokud jí způsobí jejich pes škodu na majetku, jich samých se to netýká. Dora jí připomněla skutečnost, že s Karlem platí nájem pokrývající i riziko drobných, neúmyslně způsobených škod. Paní domácí pravila, že zrovna tuhle škodu za drobnou nepovažuje. A co se nájmu týče, měla by si vážená paní uvědomit, že jim to dává za hubičku, protože krom ubytování dostanou i čerstvou domácí stravu, kterou by v Praze neměli, ani kdyby se na hlavu stavěli. Své vystoupení zakončila slovy:

„A vůbec, já jsem stará ženská a nehodlám tyhle řeči dál poslouchat, takže se oba sbalte a odejděte odtud ještě dneska.“

Dora s Karlem se nato odebrali do prvního patra sbalit si své věci, zatímco Kafíčko — pravý viník jejich výpovědi — kolem nich vesele poskakovalo. Po chladném rozloučení s paní domácí se všichni tři i se zavazadly přesunuli pěšky do nedalekého nádražního hotelu. Na Karlův dotaz, zda by měl pokoj pro dva, muž v recepci beze slova přikývl. Když se zvedl, aby jim podal klíč, spatřil Kafíčka a jeho tvář se rozjasnila. Nabídl se, že je doprovodí až do pokoje. Cestou nahoru pěl na psa ódy a ptal se, zda by nebyl na prodej. Na otázku, kolik by za něj dal, recepční odvětil, že padesát korun; přesně tolik mu Karel právě zaplatil za nocleh na jednu noc.

Nejen kvůli nedostatečné cenové nabídce obě strany ukončily obchodní jednání v samém zárodku a již druhý den ráno trojice výletníků přešla přes silnici k nádraží. Karel u pokladny zakoupil jízdenky — dvě dospělé a jednu poloviční — a zanedlouho všichni nasedli do vlaku směr Praha, hlavní nádraží.

8

Na schodišti v přízemí jim zkřížila cestu domovnice a hlásila, že se tu po nich před pár dny sháněla nějaká ženská. Byla velká asi jako tady paní, měla opuchlé oči a představila se jako pánova manželka.

Dora s Karlem si vyměnili letmé pohledy; tak se jí přece podařilo je vyčmuchat!

Domovnice vykládala, že jí ta paní ukázala fotografii své dcery, již prý Karel zašantročil někam do ciziny, že se domáhala vstupu do jejich bytu a po zamítnutí té žádosti si nárokovala alespoň vydání korespondence od své dcery. „Co si ta ženská vlastně myslela? Že půjdu k vám domů a budu se štrachat ve vašich věcech?“ dávala domovnice průchod svému rozhořčení. Po vyslechnutí druhého „ne“ projevila vetřelkyně zájem o rozhovor s majitelem domu a na informaci, že bydlí o patro výš, se otočila na podpatku a bez rozloučení vyrazila tím směrem.

Domovnice se odmlčela a Karel pochopil, že chtějí-li se s Dorou dozvědět vyústění oné poutavé historky, nezbude jim než se stavit rovněž u pana domácího. Vystoupili do prvního patra, Karel se dotkl zvonku, jenž zareagoval úsečným cvrnknutím, a takřka v ten samý okamžik se dveře otevřely. Pan Staněk je pozval dál, a sotva přestoupili práh, dveře zavřel, čímž domovnici zevlující dosud na chodbě v přízemí rázem odstřihl od informačního zdroje. V předsíni jim polohlasem sdělil, že osoba vydávající se za Karlovu manželku k němu přišla sondovat možnost pronájmu garsoniéry v jeho domě. Domácí jí popravdě řekl, že jedna volná by tu byla, sdělil jí výši nájmu a zeptal se na důvod stěhování. Ta paní, která zřejmě viděla v celém lidstvu potenciálního spojence, přiznala, že by si byt ráda pronajala za účelem ztrpčování života svému muži, a ihned požádala o snížení nájmu s přihlédnutím k faktu, že zde nebude trávit všechen čas. Nato pan domácí tu upřímnou a velmi vynervovanou paní vyprovodil ze dveří.

Zmíněné informace na Doru s Karlem zapůsobily tak silně, že když konečně vešli do svého bytu v nejvyšším patře, našlapovali po špičkách jako zloději. Vybalili si zavazadla, složili svršky, a protože se jim zdálo, že tam na ně všechno padá, rozhodli se vyrazit do města. Jezevčík, který rozuměl lidské řeči, začal radostně poskakovat a následoval je až ke dveřím, kde ho Karel zarazil:

„Ty zůstaneš doma, Kafiště! Už nejsme někde na samotě u lesa, ale ve velkoměstě, a do kavárny psi nesmějí!“

Kafíčkovi v tu chvíli došlo, že časům každodenních radovánek ve světnici a na dvorku nenávratně odzvonilo, a zklamaně svěsilo ocas.

9

O něco později vstoupili oba milenci do kavárny na vinohradském náměstí a posadili se ke stolku u okna. Objednali si kávu, Karel vytáhl papír a tužku a začal psát dopis dceři do Londýna.

Dora míchala kávu a pozorovala, jak Karel vyplňuje bílý list úhlednými, rovnými řádky.

„Napíšeš jí, že tam za ní přijedeme?“ zeptala se.

Karel odložil pero, uchopil lžičku a zamíchal kávu.

„Kdybych jí to napsal, myslíš si, že by mi uvěřila?“

Hleděl upřeně do svého šálku, jako by se v obrazcích na hladině pokoušel vyčíst budoucnost.

„Já jí prostě napíšu,“ dodal, „že děláme všecko pro to, abysme tam za ní přijet mohli.“

„A děláme pro to všechno?“

Karel mlčel. Kdyby na Dořinu otázku musel odpovědět, nejspíš by řekl, že dělají všecko proti tomu. Julius Fürth, generální ředitel koncernu, k němuž patřilo Karlovo nakladatelství, a dílem osudu také Žid, mu nedávno šlechetně nabídl emigraci. Jeho člověk je vysoce postavený důstojník a úspěch akce je zaručen za podmínky, že se o ní nikomu slovem nezmíní; ať dorazí za čtyři dny na Wilsonovo nádraží k brněnskému vlaku s aktovkou s nejnutnějšími věcmi — kufr je zakázán!

Karel se trpce pousmál. Co měl tenkrát dělat? Mohl si tu záležitost nechat pro sebe a pak se jen tak sebrat a odjet sám? A tak Doře všecko vyklopil. Ta — jak pro ni bylo typické — vzala ihned celou věc do svých rukou. Dospěla k závěru, že může-li nakladatel opatřit vízum pro Karla, nebude pro něho problém obstarat víza dvě a — aniž by o tom Karla informovala — navštívila druhý den účtárnu nakladatelství, aby tam vymáhala jeho dlužné honoráře. Na dotaz hlavního účetního, proč to tak spěchá, odpověděla, že odjíždějí s Karlem do zahraničí. Jakmile se ta zpráva dostala k uším ředitele, dal si Karla zavolat a suše mu oznámil, že došlo k vyzrazení akce, a tím pádem se vše ruší. Neřekl přímo, že za to může on, jeho pohled však hovořil sám za sebe. Tehdy viděl Karel ředitele naposled. Dnes ráno po návratu do Prahy pak našel v kastlíku lístek s informací o jeho útěku ze země. Karel přemýšlel, zda porušením slova, které dal příteli, neudělal chybu. Z obecného hlediska určitě ano, protože se tahle země zvolna měnila ve vězení. Z toho osobního se ale zachoval správně: jak by si zodpověděl před svým svědomím, kdyby se byl sbalil a práskl do bot jako nějaký malý kluk?

Obrátil svou pozornost k Doře, která se zaměstnávala sledováním pouličního ruchu za oknem.

„Vyhlížíš někoho?“ zajímal se.

Lehce sebou trhla.

„Ne. Koho bych měla vyhlížet? Jedinej člověk, kterýho bych vyhlížet mohla, sedí tady přede mnou… Koukni se támhle na tu ženskou!“

Karel pohlédl označeným směrem a spatřil ženu vykračující si po chodníku se šátkem na hlavě.

„Nevím, jestli jsem ti to řek, ale Načálstvo šátek nenosí. Je to měšťanka exkluzivního stylu a tak, jak chodí oblečená, by se mohla z fleku zúčastnit jednání obecního zastupitelstva.“

„A co kdyby si ho uvázala proto, aby na první pohled nebyla k poznání?“

„Načálstvo se před nikým neschovává, nýbrž naopak chce, aby ho všichni poznali.“

Žena v šátku zatím minula vchod do kavárny a zamířila si to do Anglické.

„Jasně že to nebyla ona,“ uznala konečně Dora. „Maličko podobná jí ale byla.“

Po krátké pauze Karel navrhl:

„Poslechni, co kdybysme si sedli někam jinam? Jsme tady celkem na ráně a krom toho se mi zdá, že vod toho vokna trochu fouká…“

Karel zavolal na číšníka:

„Pane vrchní! Nevadilo by vám, kdybysme se přesunuli támhle k tomu sloupu? Nebo ještě líp — za něj?“

„Ten zadní stolek je určen pro obsluhu, prosím. A odtamtud byste stejně neměli žádný výhled.“

„Heleďte se, pane,“ pravil Karel, „nám o nějakej výhled nejde. Chceme jenom trošičku klidu, to je všecko.“

10

V neděli ráno se těšil Karel na setkání s přáteli. Ještě celkem nedávno se scházeli každý pátek v nedaleké vile bratří Čapků, avšak z téhle minulosti nezůstal kámen na kameni: Karla Čapka už nebylo a okupovaná Praha se pro jejich dostaveníčka stala příliš horkou půdou. Proto ti, kdo zůstali, rádi přijali pozvání od jednoho z pátečníků, majitele zámku Osov ležícího asi padesát kilometrů na jihozápad od hlavního města.

Kdo dosud nedostal pozvánku od žádného zámeckého pána, možná neví, že se s ní na místo určení nejezdí vlakem, ani kdyby se železniční zastávka nacházela na dohled od vstupní brány. Karel byl v obraze, a když z okna zahlédl auto stojící u zahradních vrátek, vyskočil z křesla, navlékl sako, políbil chvatně Doru, v předsíni se obul, bouchl za sebou dveřmi a seběhl po schodech, jako by měl šofér limuzíny po pár minutách odjet, ať s ním, anebo bez něho.

Karlovým odjezdem z Prahy se Dora na celý den proměnila ve slaměnou vdovu, čehož si mínila jaksepatří užít. Představu užívání si bůhvíproč spojovala s promenádováním širokými bulváry městského centra. Upravila se, našminkovala, oblékla do nejdražších šatů a vyrazila do víru velkoměsta.

Není známo, jaký druh zážitků chtěla Dora korzováním po pražských třídách vyprovokovat, leč říká se, že přejeme-li si něčemu vyhnout a intenzivně na to myslíme, pak to nevyhnutelně — dřív nebo později — přijde. Stalo se to uprostřed Příkopů, kde si Dora hrdě klestila cestu svátečně naladěným davem. Najednou přímo proti sobě zmerčila ženu, již do té doby znala jen z vyprávění a pár fotografií. Záblesk strachu v Dořiných očích svým ženským šestým smyslem neomylně zaznamenal protivník, pečlivě si ji změřil, přiblížil se dvěma skoky a přehradil jí cestu.

„Tak to seš ty?!“ vzkřikla Adéla Hirschová známá Doře spíše pod hanlivou přezdívkou Načálstvo.

„Odkdy si tykáme, ty fúrie?“

Přes počáteční úlek nepatřila Dora k ženám, které se v případě konfliktu sesypou a vrhnou na bezhlavý útěk.

„Vykání značí respekt,“ odsekla paní Hirschová. „Ty, která’s mi vodloudila muže, se vode mě respektu nedočkáš!“

„Vodloudila, říkáš?!“

První slovo Dora zvláštně protáhla, až zatroubilo jako polnice a někteří kolemjdoucí se otočili jejich směrem.

„Ze života’s mu udělala peklo,“ navázala. „Utek by od tebe tak jako tak! A vystát tě nemohla ani tvoje dcera. Ta, aby od tebe měla pokoj, musela uprchnout až do Anglie!“

„Jak se opovažuješ, ty… ty…“

Adéla Hirschová popadla svou sokyni oběma rukama za vlasy a hotovila se jí je servat z hlavy. Dora ji napodobila, a na chodníku uprostřed Příkopů se tak rozkymácel tvor složený ze dvou vzájemně propojených ženštin. Pokusy pár odvážlivců odtrhnout je od sebe ztroskotaly. Dámy se podvolily až autoritě přivolaného strážníka, který je nechal legitimovat a následně odvedl na komisařství. Po sepsání policejního protokolu a uhrazení pokuty dvakrát padesát korun byly obě narušitelky veřejného pořádku propuštěny.

11

Karel, jehož dopravila limuzína až před dům podobně, jako jej odtud ráno odvezla, byl po návratu z Osova plný dojmů. Líčil Doře průběh posezení se starými přáteli, z nichž někteří chyběli, protože emigrovali západním směrem, anebo se — jako Karel Čapek — přestěhovali do říše stínů. Ti, kdo na setkání dorazili, se domluvili, že ponechají chmury před zámeckou branou. Atmosféra šlechtického sídla se odrazila i na chování přítomných a třeba přítel Ferdinand s lulkou v ruce Karlovi ukrutně připomínal knížete Metternicha.

Uprostřed výkladu náhle zaznamenal, že ho Dora příliš nevnímá. Zdála se jako opařená a chvěly se jí prsty na rukou. Projevil starost, zda jí po těch vajíčkách, co měli k snídani, není těžko od žaludku, a že to třetí už bylo možná trochu moc. Zavrtěla hlavou a rovnou vyklopila, co se přihodilo.

„Načálstvo je všude,“ ucedil po jejím výkladu rezignovaně a dodal: „Ty mi to možná nebudeš věřit, ale já o ní dneska mluvil. Říkal jsem, že když chodí po světě takoví Židi, jako je ona, znamená to, že na tom antisemitismu nejspíš něco bude. Nikdo se nesmál…“

Z Dořina výrazu vyčetl, že ani na ni neměl tenhle vtip kýžený efekt, a pokrčil rameny:

„Říkáš, že jste skončily na komisařství? Z toho plyne poučení, že při navazování známostí není jeden nikdy dost opatrnej.“

„Nazvala mě kurvou,“ zašeptala Dora. „Prej jsi rozvrátil její rodinu jenom proto, aby ses moh se mnou denně pelešit a…“

„Očividně si náš vztah idealizuje,“ přerušil ji Karel. „To má z četby tý Heimburgový, ta na člověku zanechá následky…“

„Staroušku, ona říkala, že tě zničí, a já vím, že to myslela vážně!“

„To mi neříkáš žádnou novinu, stařeno. Mimochodem první dějství taškařice s názvem Zkáza redaktora Hirsche se uskuteční pozítří. Chcete-li získat sedadlo s dobrým výhledem na scénu, rezervujte už dnes!“

„Takže v úterý?“

„Jo. Máme první stání. Ona si myslí, že je takový rozvodový řízení jednosměrnej proces, ale já…“

„Promiň. Viděla jsem ji jednou v životě, ale obávám se, že ve vašem případě to jednosměrnej proces bude.“

Ještě toho večera se shodli v názoru, že by jim nesmírně prospěl pobyt na čerstvém vzduchu, a rozhodli se využít pozvání Karlova nejmladšího bratra Milána, který se před pár týdny odstěhoval za prací do jednoho odlehlého koutu Čech. Termín odlehlý kout zněl jejich uším lákavě, momentálně totiž netoužili po ničem tak jako po anonymní existenci v místě, kde lišky dávají dobrou noc.

Usnesli se, že se za Milánem vydají co nejdřív, nejlépe hned po Karlově prvním soudním stání.

12

Přes svůj rezervovaný vztah k životu působil Karel v periodickém tisku, jehož cílem je informovat o tom, co se právě děje. Ač svou profesní dráhu odstartoval jako úředník ve státní správě, publikoval už tenkrát povídky v novinách. Zásluhou těch krátkých textů v něm bratři Čapkové rozpoznali talent a přivedli ho s sebou do redakce prestižního deníku. V roli žurnalisty Karel práci v terénu na chuť nepřišel a nadále se cítil nejlíp vsedě za svým pracovním stolem. Snažil se zoufale uniknout před Událostí, která byla nejspíš v obraze a s trochou zlomyslnosti se před ním vynořovala vždy v ten nejnevhodnější okamžik. Když onoho slunného zimního rána 5. ledna 1923 přiskočil mladý anarchista k mocnému ministru financí Aloisu Rašínovi opouštějícímu svůj dům v Žitné ulici a revolverem ho dvakrát střelil do zad, nacházel se zrovna Karel pouhých pár metrů od místa činu a rozvážným krokem směřoval do kavárny.

Přestože sám nic neviděl, vinou silných detonací, jež slyšel, mu došlo, že se stal svědkem dramatu, o jakých se člověk obvykle dočítá jen z novin. Otočil se na podpatku a vyhledal úkryt v jiné kavárně. Uvnitř se pak léčil panáky kořalky. Do redakce si troufl vyrazit až k večeru a dozvěděl se tam o atentátu. „Tak tohle to bylo!“ ulevil si před šéfredaktorem. „O čem to mluvíš?“ zajímal se nadřízený a Karel se mu přiznal, že se ráno přichomýtl k té střelbě. Šéfredaktor nevěřil svým uším: kvůli tomu hlupáku Hirschovi propásli exkluzivní zprávu! Když na podzim téhož roku dostal Karel výpověď, zmíněný incident v tom najisto sehrál svou roli.

V průběhu dalších deseti let obcházel Karel pražské redakce a nakonec se vrátil do deníku, kde mezitím vyměnili šéfredaktora. V týmu si získal solidní pozici, jenže pak ho jiná Událost přiblížila k novému vyhazovu. 21. září 1937 při státním pohřbu prvního československého prezidenta Tomáše Garrigue Masaryka měl Karel za úkol pokrýt jeden z úseků průvodu procházejícího středem Prahy. Dorazil na místo se zpožděním, a když se mu nepodařilo proklestit cestu neprodyšným, mnohohlavým davem, vrátil se domů. Druhý den po příchodu do redakce oznámil šéfredaktorovi, že článek z titulní strany o prezidentském pohřbu, pod nímž chyběl jeho podpis, je propadák. Nadřízený tento názor sdílel, zodpovědnost však přisuzoval právě Karlovi — a tak na něho zařval, ať si jde vyklidit stůl, jelikož má padáka. Šéfredaktor změnil názor až na osobní přímluvu ředitele koncernu Julia Fürtha.

„Já nejsem novinář,“ připustil Karel při dalším setkání s nadřízeným. „Můžeš si mě tu nechat jako spisovatele?“ A vskutku získal postavení „korouhevního pána“, přísně chráněného druhu uvnitř redakčního personálu… až do dne, kdy jej nová Událost popadla za pačesy. 15. března 1939 obsadila hitlerovská armáda to, co po předchozích územních záborech zbývalo z Československa. Následovalo třetí Karlovo propuštění; druhé, jež došlo naplnění. Možnost odvolání tentokrát nebyla, poněvadž od této chvíle byl výkon novinářské profese vyhrazen árijcům…

13

Obec Železný Brod, vklíněná v nejsevernějším cípu okleštěné země, připomínala od východu velkou vesnici a od západu menší město. Rozkládala se na řece Jizeře, líně si klestící cestu mezi zalesněnými kopci. Ulice, jež vedla od mostu přes náměstí a dál mírně stoupala k severu, nesla honosné označení Hlavní třída. Neinformovaného pozorovatele by ten název uvedl lehko v omyl: po nezvykle úzké třídě přejel tu a tam automobil či se při jejím okraji ploužil chodec, někdy i celá skupinka. Vše zde působilo ospalým dojmem a z chování domorodců bylo znát, že zprávy o bouřlivých událostech posledních měsíců přijímají se zdravou skepsí. Že kdesi zanikají celé státy a mění se zřízení? Vyloučit se to nedalo, avšak tady se nedělo nic. Zvláštní bezčasí, v jakém žil místní lid, přišlo vhod oběma milencům, kteří si sem přijeli léčit pocuchané nervy.

Přítomnost Karlova nejmladšího bratra byla navrch příslibem, že se tu po čase nezačnou nudit. Milán jim domluvil laciný podnájem v prvním patře rodinného domku ve stráni, odkud měli malebný výhled do krajiny. Do jeho příbytku vábícího kolemjdoucí názvem firmy vymalovaným na průčelí to měli pár kroků pěšinou, jež připomínala sáňkařskou dráhu a v půli cesty protínala Hlavní třídu.

Milán vyrůstal za války, v době chronického nedostatku potravin, což na něm zanechalo stopy v podobě malého vzrůstu a celkové tělesné neduživosti. Kompenzoval to energičností, díky níž se zdál předurčen k obchodnické dráze.

Přes rozdílnost povah měl Karel Milána ze všech sourozenců nejraději. A protože znal rozporuplné reakce přátel na svou partnerku, žil před jeho první návštěvou v domku na stráni v nejistotě, zda si ti dva vzájemně padnou do oka. Když vešel Milán do místnosti a přistoupil k Doře, vyšlo najevo, že je vyšší postavy než on, čímž byl jednou provždy určen vzájemný poměr sil. Dora mu nabídla ruku ke stisku, již Milán hbitě uchopil a políbil. Působí to možná jako směšný detail, je ale vědecky prokázáno, že žena, jíž při seznamování muž políbí ruku, na něho od té chvíle nedá dopustit. Karel s úlevou seznal, že všechno dopadlo nad očekávání dobře, a napadlo ho, že není na škodu mít obchodníka v rodině.

V průběhu Milánovy návštěvy u nich došlo k drobné nehodě. Při příchodu odložil Karlův bratr tašku ke dveřím předsíně a přešel do světnice. Napřed si sdělovali rodinné novinky a pak se řeč stočila k politice. Milán zastával názor, že světu vládne obchod, jemuž se nemůže nikdo dlouhodobě stavět do cesty; vedle reálné moci, jakou představuje, se musí sklonit i nějaký pan Hitler. Dora s Karlem trpělivě naslouchali jeho rozkladu a nikdo nedával pozor na psa. Když se před odchodem shýbl Milán ke své tašce, s hrůzou zjistil, že z ní Kafíčko vytahalo všechny věci a rozházelo je po předsíni. Obzvláštní pozornost věnovalo kožené tabatěrce, již se pokusilo rozžvýkat a sežrat. Milán ukazoval bratrovi beztvarý cár kůže s otiskem zvířecí čelisti a doprovodil to poznámkou, že tohleto si od jeho psa nezasloužil. Od zmíněné události si od jezevčíka držel odstup a jako jediného z okolí ho Kafíčkovy veselé kousky nechávaly ledově chladným.

14

V novém působišti se Dora s Karlem neuzavírali mezi své čtyři stěny a dosyta užívali všech lákadel maloměsta. Střídavě obědvali v několika místních hostincích. Chodili pravidelně do biografu a párkrát si zašli do divadla. K obrazu Brodu samého byli i herci malí jako lidská pěst, šlo totiž o divadlo loutkové. Na poli činoherních iluzí to ale jde vždy nějak zaonačit, a tak si s sebou na představení brala Dora divadelní kukátko, skrze něž se zdály loutky velké jako živí herci a miniaturní scéna připomínala jeviště pražského Národního divadla. Když večer nevyrazili za kulturou, navštěvoval je v domku na stráni Milán a všichni tři hráli licitovaný mariáš o pětníky.

Jejich pozornosti neunikla ani příroda bující vůkol. Oba milenci se rádi toulali po lesích. Na cestách se míjeli s obyvateli blízkých osad, leč nepotkávali takřka žádné výletníky: nedávná teritoriální expanze Říše, jež nyní svírala Brod ze tří světových stran, rozvoji turistiky nepřála.

Venkovani uprostřed lesa obvykle mlčí; měšťani se tam vyskytují spíše ve dvojicích či větších skupinách, a aby zaplašili ticho, jež na ně vinou nezvyku působí tísnivým dojmem, melou bez ustání pantem. Dora s Karlem v tomto ohledu nebyli typickými měšťáky a mezi konverzacemi dokázali dělat pauzy, které se protahovaly zvláště při prudších výstupech.

Během návratu z jedné vycházky se Doře zdálo, že Karel mlčí nějak podezřele dlouho, a po pár neúspěšných pokusech rozmluvit ho se otázala hezky zpříma, jakého švába má na mozku.

„Švába?“ opakoval po ní Karel zamyšleně.

Dora se nedala zastrašit a trvala na švábovi.

„Kdybych o nějakým věděl, tak ti to řeknu. Já ale nemám vědomost o tom, že by mi vězel šváb v dutině blbeční.“

„Já jenom, že seš takovej pro sebe. Jestli tě něco trápí, klidně se mi svěř; třeba bych ti mohla bejt nějak nápomocná.“

„V tomhle těžko. I když… v něčem snad přece. Šváb to teda není. Jenom se — pokud tě to zajímá — chystám zas něco psát.“

„To jsem ráda, že to není nic horšího,“ pravila Dora s úlevou a v duchu si pomyslela, že když už si za partnera vybrala spisovatele, musela počítat s tím, že jednoho dne usedne ke stolu a začne psát.

Nazítří ráno se vydali společně na náměstí a vstoupili do obchodu s kancelářskými potřebami. Karel strašně nerad nakupoval, hlavně proto, že pokaždé, když se ocitl před volbou mezi několika srovnatelnými výrobky, nedokázal se za žádnou cenu rozhodnout. Naplnění podobného scénáře hrozilo i tentokrát, protože ve zdejším regále vedle sebe ležely dva psací stroje různých značek. Karel kolem nich přešlapoval, střídavě se nakláněl nad každý z nich, porovnával jejich vzhled i umístění kláves, zkoušel mezerníky, a jakmile zjistil, že shodně posouvají válec doleva, nespokojeně se zavrtěl. Právě v tu chvíli se do toho vložila Dora.

„Pro svoje psaní si zasloužíš to nejlepší zboží. Tenhle vezmeme,“ pravila a prstem ukázala na dražší z obou přístrojů.

Karel jí byl vděčný za ten argument, jejž vznesla tónem, jakým říkáme, že je tráva zelená nebo že se na nebi střídají slunce s měsícem; kdyby byl něco takového vypustil z úst on, působilo by to asi tak, jako když vystříkne kečup na bílou košili.

15

Den, kdy přibyla do Brodu Karlova macecha, zůstane navždy vryt zlatým písmem do kroniky rodu Hirschů. Batěrka (v dávných dobách přišla o jméno a zbyla jí jen tahle přezdívka) se přistěhovala ke svému nejmladšímu synovi, aby se ujala řízení jeho domácnosti. Jak bývá u starých mládenců zvykem, Milán tyhle věci trochu zanedbával. A z Batěrčiny přítomnosti v následujících týdnech neměl profitovat jen on, nýbrž i další členové rodiny včetně Kafíčka. Ti všichni se rádi najedli a Batěrka nejenže byla dobrá kuchařka, ale ze všeho nejraději pekla.

V dětství Karel k maceše příliš nepřilnul. Popuzovaly ho její přízemní materialismus a slepá oddanost dominantnímu muži. Manželská oddanost se vytratila s tyranovou smrtí; lpění na pozemských statcích se proměnilo ve výhodu, když Karel začal patřičně doceňovat význam kvalitní domácí stravy.

První společná večeře v Milánově příbytku vypiglovaném, jako by se sem nenastěhovala jedna matka, nýbrž celý regiment, měla slavnostní průběh. Na stole leží talíře obložené vějířem příborů, za nimi sedí natěšení strávníci a z kuchyně to příjemně voní. Při pohledu na Batěrku kráčící s mísou polívky v ruce má Karel pocit déjà vu. Přenese se o několik desetiletí zpět a vidí sám sebe jako malého chlapce smutně se nimrajícího v talíři; macecha mu spílá, aby tu polívku koukal sníst, on ale jen křečovitě svírá lžíci, hledí upřeně před sebe a něco si brblá v naději, že se mu podaří objevit zaklínadlo, po němž se nenáviděná polévka s kapáním z talíře sama vypaří. Jistotu, že se historie nebude opakovat, získá Karel v momentě, kdy Batěrka postaví na stůl mísu s kouřící bramboračkou. Mimoto je svět v neustálém pohybu, a tak se vyloučit nedalo ani to, že by mu dnes polévka s kapáním byla zachutnala.

Konečně přichází na řadu i Kafíčko, které dosud nervózně obcházelo kolem stolu — do kuchyně mělo vstup zakázán — a svým citlivým čenichem větřilo hostinu. Batěrka mu ke stěně pokládá plnou misku, pozoruje jezevčíka, jak se po ní lačně vrhá, načež se obrátí ke stolovníkům a káže:

„Já se se psem nemazlím, nažrat mu ale dám. To je moje zásada.“

Po polévce následoval hlavní chod. Během jídla pobízela Batěrka strávníky se slovy:

„Berte si, lidičky, a jezte. Je toho tady dost! Doufám, že vám bude chutnat.“

Dora využila té příležitosti ke krátkému proslovu, v němž vychválila její kuchařské umění do nebes. Neminul se účinkem. Když Batěrka později narazila v kuchyni na Milána, který pomáhal odklízet nádobí, svěřila se mu:

„Musím ti říct, že si náš Karel dobře vybral — to se hned pozná vzdělaná ženská!“

Po večeři se společnost přesunula na pohovku a do křesel, zatímco Batěrka rozlévala kávu. Ani pak nezůstala v klidu a co chvíli odbíhala do kuchyně. Od rodinných záležitostí se řeč záhy stočila k politice. Milán zdůraznil, že na jeho profesi — na rozdíl třeba od té Karlovy — nemají vliv politické konjunktury, a vzápětí bratrovi slavnostně přislíbil, že ho nikdy nenechá na holičkách.

V reakci na ten proslov se Dora lehce dotkla Milánova zápěstí.

„Oba si toho vážíme, že jo?“ řekla a obrátila se ke Karlovi.

Dřív než stačil dotyčný zareagovat, přiřítila se z kuchyně Batěrka a razantně vstoupila do diskuse:

„Podle mě za všecko může ten Žambrlajn.“

„Hovoříš o britském ministerském předsedovi, mamko?“ osmělil se Milán.

„Přesně o tom mluvím; sedíš si na uších?“ pokárala ho matka. „Tenhle Žambrlajn se mi už dlouho nelíbí a myslím si, že nejsem sama. Prosím vás, musí tam ten starej pán pořád sedět? Ať tam pustí zase někoho jinýho!“

Najednou cosi zavětřila a s výkřikem „Šmá Jisroel, mně se to tam pálí!“ se vyřítila zpět do kuchyně.

Zakrátko se vrátila s vonícím pekáčem v ruce, ukázala všem jeho obsah jako nějakou relikvii a podotkla:

„Naštěstí jsem tam doběhla včas. Myslím si, že budou tak akorát. Berte si.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozsypaná slova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.