KOČKA NA CESTÁCH

Tabineko Ripôto © 2015 Hiro Arikawa. All rights reserved.

Publication rights for this Czech edition arranged through Kodansha Ltd., Tokyo.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Anna Cima, 2020

Cover and Illustrations © Kateřina Bažantová, 2020

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-791-4 (ePub)

ISBN 978-80-7642-792-1 (mobi)

Obsah

Před záznamy / Než jsme vyrazili na cestu

Záznam 01 / Kósuke

Záznam 02 / Jošimine

Záznam 03 / Sugi a Čikako

Záznam 03.5 / Poslední cesta

Záznam 04 / Noriko

Poslední záznam

Před záznamy / Než jsme vyrazili na cestu

*

Jsem kocour. Zatím nemám jméno.

V této zemi podle všeho kdysi žila vážená kočka, která pronesla tyto dvě věty.

Nevím, jak moc důležitá kočka to byla, ale jelikož já už jméno mám, minimálně v tomto ohledu jsem ji překonal.

Jestli se mi moje jméno na počátku líbilo, či nikoli, to je zase věc druhá. Z nějakého důvodu mi totiž nadělili jméno ženské a to je vskutku příšerné.

Stalo se to zhruba před pěti lety, zrovna v době, kdy jsem dospíval. Mimochodem, existuje mnoho teorií, jak správně převádět kočičí věk na lidský. Vágně se shodují na tom, že kočkám je rok po narození zhruba tolik let, kolik je lidem ve dvaceti.

Toho času se mi zalíbilo na kapotě stříbrné dodávky, která stála na parkovišti před bytovým domem.

Často jsem na ní pospával a užíval jsem si, že se mě z ní nikdo nepokouší vystrnadit a neodhání mě ponižujícím kšá. Na to, že jsou lidé jenom druh velké opice, co chodí po dvou, jsou někdy příšerně arogantní. Klidně nechají auto venku, kde na něj prší a sněží, ale jak se po něm projde kočka, nedokážou to přenést přes srdce. Copak to dává smysl? Pro nás kočky jsou navíc všechna místa, kam šlápneme, jenom veřejnou cestou pod širým nebem. Běda však, když necháme otisky tlapek na něčí kapotě, to se lidí zmocní amok a vyženou nás pryč.

Každopádně ona kapota stříbrné dodávky se mi líbila, a tak jsem ji využíval jako ložnici. Byla jako dělaná pro odpolední schrupnutí a během první zimy mého života mi, vyhřátá od sluníčka, posloužila jako topení. Krátce nato přišlo jaro a s ním skončilo požehnané období prvního roku mého života.

Pro kočky je štěstí, když se narodí na jaře. Období lásky sice prožívají zpravidla dvakrát do roka (na jaře a na podzim), koťata narozená na podzim se však jara většinou nedožijí.

Převaloval jsem se na vyhřáté kapotě a vtom jsem ucítil, jak na mě někdo zírá. Ospale jsem zamžoural a…

… spatřil jsem mladého, vysokého muže. Pátravě si mě měřil pohledem.

„To tady takhle spíš často?“

Ano, spím. Máš s tím problém?

„Jsi moc roztomilý.“

To slýchávám pořád.

„Můžu si tě pohladit?“

Tak to pardon, ale to ne, zatřepal jsem pravou přední nohou, abych ho varoval. Ty jsi ale netýkavka, našpulil muž rty.

Tobě by se přece taky nelíbilo, kdyby tě někdo ve spánku hladil a otáčel tebou, nebo snad ano?

„Zadarmo mě asi nenecháš, že?“

A hele, začínáme si rozumět. Když někoho vytrhneš z tvrdého spánku, musíš se mu přece nějak revanšovat.

Muž zašustil igelitovou taškou z večerky. Zvedl jsem hlavu.

„Nekoupil jsem zrovna moc věcí, které by mohly jíst kočky.“

To nevadí, já sním všechno. Toulám se, a tak si nevybírám. Co třeba tyhle kousíčky mušlí svatého Jakuba? Očichal jsem pytlíček, který vykukoval z igelitky. Najednou se nějak hrneš kupředu, ušklíbl se muž a lehce mě poplácal po hlavě.

„To nejde, z toho by ti nebylo dobře. Navíc jsou pálivé.“

Z tebe mi není dobře. Copak má toulavá kočka, která neví, co bude zítra, čas přemýšlet nad tím, jaké jídlo je pro ni dobré? Teď, v tento moment, je nejdůležitější nemít hlad.

Muž mi nakonec na svoji dlaň naservíroval maso vypreparované ze sendviče. Nejprve z něho ovšem oloupal strouhanku.

To jako že mám jíst z ruky? Takovým trikem, kterým se evidentně pokouší zkrátit mezi námi vzdálenost, se přece nenechám… no ale na druhou stranu, čerstvé maso si nedopřávám každý den, tak budu možná výjimečně spolupracovat.

Zatímco jsem se cpal, od brady až po uši mi srstí projížděl lidský prst. Potom mužova pravá ruka zamířila na můj hřbet. Lidem, kteří mi dali něco k snědku, jsem čas od času dovolil, aby si mě pohladili, ale tenhle mezi nimi svými hladícími schopnostmi vskutku vynikal.

Když mi dáš ještě něco, dovolím ti podrbat si mě i pod bradou, vstrčil jsem mu hlavu do dlaně a… bylo to tak jednoduché.

„Je to jenom obyčejný sendvič,“ uchechtl se a nabídl mi z rozevřeného chleba poslední kousek masa, z něhož také nejdřív odstranil strouhanku. Já bych se nezlobil ani za ten strouhankový obal, ale je pravda, že strouhanka nadýmá.

Nechal jsem se drbat ještě přesně tak dlouho, kolik odpovídalo ceně charitativního příspěvku, a pak jsem se rozhodl zavřít krám.

Zrovna jsem se chystal zase zatřepat přední tlapkou, abych muže odehnal, když vtom stáhl ruku k tělu a řekl: „Tak zase příště!“

Potom se postavil a vydal se ke schodům do domu.

I načasování zvládal dobře.

Takže takhle jsme se setkali poprvé. Jméno mi ten muž věnoval ještě o něco později.

Pod stříbrnou dodávkou ve stínu zadní pneumatiky se od té doby každou noc objevovala záplava kočičích granulí. Celá jedna lidská hrst, to znamená dostatečné množství kočičího jídla na celý den.

Nosil mi je uprostřed noci onen muž. Když jsem byl zrovna na místě, tak mě výměnou za jídlo pohladil, ale charitativní příspěvky mi poskrovnu zanechával i v době, kdy jsem byl pryč.

Někdy se o granule postaraly ostatní toulavé kočky, jindy jsem čekal až do bílého rána, ale jídla jsem se nedočkal, protože mladík kamsi odjel. Nicméně ve většině případů jsem svou každodenní dávku potravy dostal. Překvapivě, protože lidé bývají hodně náladoví a zcela spoléhat se na ně nedá. Na potulném životě je ve výsledku nejlepší to, že si kočka může vybírat z mnoha různých zdrojů.

Náš vztah se postupně proměnil v to, co bych nazval známostí s odstupem. A zrovna v době, kdy se začínal držet v zajetých kolejích…

… zasáhl osud, který všechno změnil.

Ten osud byl velmi bolestivý.

Přecházel jsem v noci silnici, když mě najednou zprudka ozářila dvě světla. Pokusil jsem se utéct, ale vzduch prořízlo hlasité zatroubení. To neznačilo nic dobrého.

Zcela mě to zaskočilo. Uskočil jsem, ale bylo to o vteřinu později, než mělo. Cesta do bezpečí byla o půl skoku dál. Strašlivý náraz mě vymrštil do vzduchu…

… vůbec jsem netušil, co se se mnou děje.

Když jsem se konečně vzpamatoval, ležel jsem zaklesnutý v křoví táhnoucím se podél silnice. Takovou bolest jsem za svůj život ještě nezažil. No, ale přežil jsem.

No, to jsem se dostal do pořádné šlamastyky, pomyslel jsem si a pokusil jsem se postavit. V ten moment jsem vymňoukl bolestí.

Mňaaaaaaaau! To bolí!

Pravou zadní packou mi projela šílená bolest.

Schoulil jsem se, že si zranění olíznu a… proboha! Z těla mi trčela kost.

Kousance nebo škrábance, ať už byly jakkoli hluboké, jsem dokázal spravit olíznutím jazykem. Ale tohle bylo nad mé síly. Kost trčela z nohy ven a svou existenci mi dávala najevo palčivou bolestí. Zase tak moc se mi připomínat nemusela.

Co mám dělat?

Co si jen počnu?

Haló! Někdo! Kdokoli!!!

— Zachraňte mě, prosím!

Ale tuláci nemají nikoho, kdo by je zachránil.

Pak jsem si vzpomněl na onoho muže, který mi každý večer nosil jídlo.

Možná že ten by mi dokázal pomoci.

Ani nevím, proč jsem si na něj vzpomněl. Vždyť jsme se téměř neznali a jenom jsme si vyměňovali jídlo a povolení k pohlazení.

Vyrazil jsem a pravou zadní nohu, ze které trčela kost, jsem vláčel za sebou. Už samotný kontakt s chodníkem kostí bolestivě rezonoval. Několikrát jsem se musel posadit. Dál už to nezvládnu. Už nemůžu. Už neujdu ani krok.

Přestože jsem se nenacházel bůhvíjak daleko od onoho bytového domu, než jsem dorazil ke stříbrné dodávce, obloha zbělala.

Konec. Už nemůžu. Už ani krok. Tentokrát doopravdy.

Ze všech sil jsem zamňoukal.

Mňaaaaaaauuuuu! To bolííííí!!!

Mňoukal jsem a mňoukal, až už jsem dál nemohl. I mňoukání totiž rezonuje kostí. Čistě pro informaci.

Potom někdo seběhl po schodech dolů. Když jsem zvedl hlavu, spatřil jsem onoho muže.

„Tak jsi to ty, kdo tady mňouká!“

Vydal se ke mně, ale uprostřed kroku se mu úplně změnil výraz v obličeji.

„Co se ti to proboha stalo? Snad tě nesrazilo auto?“

Je mi to trapné, ale maličko jsem pochybil.

„To musí hrozně bolet, že?“

Na takhle evidentní věci se radši neptej, nebo se naštvu. Prostě se o tuhle poraněnou kočku postarej.

„Mňoukal jsi tak úpěnlivě, až jsi mě probudil. — Snažil ses mě přivolat?“

Proboha, ty máš ale dlouhý vedení. Jasně že jsem tě volal! Koho bych volal jiného?

„Doufáš, že ti nějak pomůžu, že?“

No, nadšený z toho ale nejsem, chystal jsem se ho obdařit cynickým pohledem, když v ten moment začal muž z nějakého důvodu popotahovat. Ale no tak. Proboha, proč brečíš? Neměl bych tady brečet spíš já?

„Chytrej kocourek, že sis na mě vzpomněl.“

Kočky na rozdíl od lidí nebrečí. Myslím ale, že v ten moment jsem pro pláč získal pochopení.

Vždyť zrovna v momentě, kdy jsem si říkal, že je se mnou amen, jsem si vzpomněl právě na tohoto muže a říkal jsem si, že jestli se dotáhnu až k němu, nějak už to dopadne.

Ty už to nějak vyřešíš, že ano? Aby mě ta bolest přešla. Bolí to tak strašně moc, že se bojím, co se mnou bude.

„Neboj, neboj. Bude to zase dobrý.“

Umístil mě do kartonové krabice vystlané ručníkem a naložil do stříbrné dodávky.

Zamířili jsme k veterináři. Dovolím si zdržet se detailů toho nejhoršího v mém životě, co se tam odehrálo.

Pro většinu zvířat je veterinární ordinace místem, které po první návštěvě nechtějí navštívit už nikdy, a tak nemá smysl obšírně vypisovat, jak přesně tomu bylo v mém případě.

Do uzdravení jsem se potom nastěhoval k muži do bytu. Žil sám ve skromném příbytku.

Záchod mi nainstaloval vedle vany a do kuchyně položil misku na jídlo a na pití.

Když se nad tím tak zamyslím, jsem vlastně docela chytrá a způsobná kočka, takže jsem si hned zapamatoval, jak se záchod používá a vyvaroval jsem se loužiček. Na místech, kde mi muž řekl, ať nevytahuju drápky, jsem drápky nevytahoval. Se zdmi a trámy mohl být problém, tak jsem drápky zatínal jen do koberce a nábytku. To proto, že ohledně koberce a nábytku mě muž výslovně neinstruoval. (Zpočátku se sice tvářil trochu smutně, ale já jsem kočka, co dobře chápe situaci a dovede rozlišit, co smí a co je naprosté tabu. Nábytek ani koberec do kategorie tabu nespadaly.)

Trvalo asi dva měsíce, než mi kosti srostly a vyndali mi stehy. Mezitím jsem zjistil, jak se muž jmenuje.

Jeho jméno znělo Satoru Mijawaki.

Satoru mě nazýval, občas trochu povýšeně, „hej, ty!“, „kočko“ nebo „pane kočko“. To jsem se ještě nijak nejmenoval, takže to bylo pochopitelné.

I kdybych nějaké jméno měl, Satoru mé řeči nerozuměl, a tak bych neměl, jak mu ho sdělit. Lidé hovoří jen svým jazykem, což je hrozně nepraktické. A když už jsme u toho; tušili jste, že kočky jsou multilingvní?

Kdykoli jsem chtěl jít ven, Satoru se zamračil a začal mě přesvědčovat.

„Hele, ty. Jak tě pustím ven, tak už se možná nevrátíš. Musíš to vydržet alespoň do doby, než se uzdravíš. Přece nechceš mít v noze až do konce života stehy, nebo snad jo?“

Pro mě stehy v noze nepředstavovaly bůhvíjaký problém. Když jsem trochu zatnul zuby a překousl pobolívání v noze, už jsem v té době mohl normálně chodit. Satoru se ale tvářil ustaraně, a tak jsem to ty dva měsíce bez procházek vydržel. Táhnout za sebou nohu během potyčky s jinou kočkou by také za moc nestálo.

Konečně se zranění vyléčilo.

Způsobil jsem poprask u vchodových dveří, kde mě Satoru do té doby s ustaraným výrazem pokaždé zastavil.

Pusť mě ven!

Díky za všechno, jsem ti vděčný za tvou oddanost. Budeš odteď jediný, komu dovolím mě na stříbrné dodávce hladit, i když u sebe zrovna nebudeš mít jídlo.

Satoru se už netvářil ustaraně, zato se zatvářil smutně. Podobně jako pokaždé, když jsem zatnul drápky do nábytku nebo koberce. Jeho tvář sice neříkala jasné ne, zároveň ale vyjadřovala jedno velké ale.

„Přece jen se ti venku líbí víc?“

Ale no tak! Přestaň se tvářit, že se rozbrečíš!

Možná se po mém odchodu bude cítit opuštěný?

„Říkal jsem si, že možná budeš chtít zůstat se mnou.“

Přiznám se, že mě to do té doby ani nenapadlo. Já jsem ze své podstaty kocour toulavý a představa, že bych se stal kočkou v domácnosti, mi proto ani jednou nepřišla na mysl.

Do momentu, než se uzdravím, jsem pokorně přijímal pomoc. Pak jsem měl v plánu odejít.

— Ne, bylo to ještě jinak. Říkal jsem si, že pak budu muset odejít.

No a když už přijde na odchod, je elegantnější odejít sám než se nechat vykopnout. My kočky dost dbáme na styl.

Měl jsi mi říct dříve, že si mě chceš nechat.

Satoru se sebezapřením pootevřel dveře a já jsem se protáhl ven. Otočil jsem se na něj a zamňoukal jsem. — Pojď se mnou.

Satoru má na člověka dost vyvinutý cit pro kočičí jazyk. Zdálo se, že pochopil. Nejistě mě následoval.

Na obloze zářil měsíc. Ve městě panovalo ticho.

Skočil jsem na kapotu stříbrné dodávky, nadšený, že se mi vrátily síly. V příští vteřině jsem byl zpátky na zemi a srdce mi bilo jako o závod.

Při pohledu na projíždějící auto se mi ocas vztyčil do pozoru. Zachvátil mě pocit hrůzy, jako kdyby mi kost měla opět vystřelit z těla.

Uvědomil jsem si, že se schovávám za Satoruem. Ten se jenom láskyplně usmál.

Obešli jsme sousedství a pak jsme se vrátili zpátky k bytovce. U prvních dveří ve druhém patře jsem hlasitě zamňoukal.

Pusť mě dovnitř!

Když jsem zvedl hlavu, Satoru vypadal, že se rozbrečí štěstím.

„Takže se chceš vrátit?“

Ano. Tak už rychle otevři.

„A zůstaneš u mě?“

Když se občas půjdeme projít, dobře?

A tak se Satoru stal mým člověkem.

„Když jsem byl dítě, chovali jsme doma kočku, která vypadala přesně jako ty,“ vytáhl zašoupnuté fotoalbum. „No, jen se podívej.“

Album bylo fotkami té kočky doslova narvané k prasknutí. Hned jsem věděl, na čem jsem. Lidem, kteří mají tohle ve zvyku, přezdíváme blázni do koček.

Nicméně kočka v albu mi byla skutečně podobná. Krom hlavy a ocasu byla téměř úplně bílá. Na hlavě měla dva flíčky a černý ocas na konci zlomený do tvaru skoby. Flíčky na obličeji jsme měli úplně stejné, jenom ocasy jsme měli zahnuté na opačnou stranu.

„Říkali jsme mu Hači. To proto, že flíčky na jeho obličeji připomínaly tvarem znak pro číslici osm.“

Osm se japonsky řekne právě hači. Jaký to laciný způsob pojmenování. Trochu jsem se vyděsil, jaké jméno asi přisoudí mně.

Když se můj předchůdce jmenoval podle osmičky, co když mě Satoru pojmenuje Devítka?

„Co třeba Nana?“

Tak se japonsky řekne sedmička. Aha, takže budeme odčítat, pomyslel jsem si. To jsem nečekal.

„Máš ocas ohnutý na opačnou stranu, než měl Hači. Když se na tebe podívám seshora, připomíná mi tvarem sedmičku.“

Ale počkej přece chvilku. Nezní Nana jako holčičí jméno? Jak ti to jenom mohlo přijít na mysl, když jsem od pohledu jasný kocour?

„Dobře jsem to vymyslel, že Nano? Sedmička je šťastné číslo.“

Posloucháš ty vůbec, co ti říkám?

Zamňoukal jsem. Satoru přimhouřil oči a pohladil mě pod bradou.

„Taky se ti to líbí?“

Ne! Nelíbí! … ale, ach jo.

Když kočku hladíte pod bradou, začne příst. To je reflex. Nechtěl jsem, ale stalo se.

„Vidím, že jsi s novým jménem spokojený.“

Nejsem…

Nakonec jsem neměl možnost nedorozumění vyjasnit (protože mě Satoru nepřestával hladit), a tak mi jméno Nana zůstalo.

„Budeme se muset přestěhovat.“

V domě, kde jsme bydleli, byl zákaz chování zvířat. Majitel domu podle všeho souhlasil s tím, že můžeme zůstat jenom do doby, než se uzdravím. Potom jsme se přestěhovali do jiného domu ve stejné čtvrti. A třebaže já, sám kočka, nejspíš nemám právo to tvrdit, to, že se Satoru kvůli mně neváhal přestěhovat, jenom potvrdilo fakt, že je to pravý a nefalšovaný blázen do koček.

A tak jsme spolu začali bydlet. Satoru byl jakožto lidský spolubydlící pro kočku naprosto vyhovující a já jsem byl zase skvělý kočičí spolubydlící pro člověka.

Těch pět let, které jsme spolu strávili, jsme se měli báječně.

*

Pak jsem se dostal do nejlepšího věku kočičího života a Satoruovi bylo něco přes třicet.

„Promiň, Nano,“ pohladil mě omluvně po hlavě.

To nic, to je dobrý, nic si z toho nedělej.

„Je mi moc líto, že to takhle dopadlo.“

To je v pořádku, nemusíš mi nic vysvětlovat. Jsem kočka, co chápe, jak se věci mají.

„Neměl jsem v plánu dát tě pryč.“

Některé věci v životě holt neovlivníš. Vím to, třebaže žiju život kočičí.

Prostě se vrátím k životu, jaký jsem vedl před pěti lety. Rozloučit jsme se ostatně mohli už v dobách, kdy se mi vyléčila zlomenina. Mohl jsem odejít rovnou. Přišlo mi, že nic tak hrozného by se bývalo nestalo. Koneckonců jsem jenom pár let žil jinak, od zítřka se zase můžu toulat.

Já o nic nepřijdu. Jen jsem získal pět let života s tebou a navrch jméno Nana.

Tak se netvař tak tragicky. Kočky přijímají všechno, co se jim děje, v poklidu.

Jedinou výjimkou v mém životě byla ona chvilka, kdy jsem si zlomil nohu. To jsem se skutečně vyděsil.

„Tak pojďme,“ otevřel Satoru dvířka přepravky.

Uvážlivě jsem do ní vlezl.

— Během těch pěti let se Satoruem jsem se uvážlivě choval vždycky. Jsem prostě kočka, která nedělá virvál, ani když ji berou k veterináři, kterého opravdu nemám rád, ani když musí vlézt do přepravky, což také nepatří zrovna mezi moje nejoblíbenější činnosti.

Tak jsme vyrazili na cestu.

Já, úžasný Satorův spolubydlící, jsem se měl nově stát jeho úžasným spolucestujícím.

Satoru zvedl přepravku a naložil mě do stříbrné dodávky.

Záznam 01 / Kósuke

*

Dlouho jsem Ti nenapsal.

Těmito slovy e-mail začínal. Odeslal ho Satoru Mijawaki, Kósukeho kamarád z dětství. Ten, který se odstěhoval, když ještě chodili na základní školu. Přestože i potom Satoru několikrát změnil bydliště, zůstali v kontaktu a za celých třicet let se nepřestali přátelit.

Kdykoli se po delší době sešli, dokázali si povídat, jako kdyby se naposledy viděli včera. Takové mezi nimi panovalo přátelství.

Moc se omlouvám, že je to tak narychlo, ale nevzal by sis mého kocoura?

Dále psal, že má svou kočku hrozně rád, ale dostal se do složité situace a už se o ni nemůže starat. Proto hledá někoho, kdo by si ji vzal.

O oné složité životní situaci v mailu nic bližšího nestálo. Ale pokud by Kósuke souhlasil, tak by Satoru přijel na návštěvu a kočku by s sebou přivezl.

Ke zprávě byly přiložené dvě fotografie. Na první byla kočka se dvěma flíčky na hlavě. Flíčky měly tvar japonského znaku pro číslici osm.

„No toto!“ vydechl Kósuke nahlas. „Vždyť ta kočka vypadá dočista jako Hači!“

Kočka na fotografii se podobala kočce, kterou kdysi se Satoruem našli na ulici.

Popojel na druhou fotografii a spatřil detail kočičího ocasu. Byl černý a zahnutý do tvaru sedmičky. Kdysi někde slyšel, že kočky se zahnutým ocasem dovedou zaháknout a přitáhnout štěstí.

Kdo mu to jenom řekl? Zapátral v paměti a potom si povzdechl. Byla to jeho žena, která teď žila u svých rodičů. Kdy se vrátí zpátky ke Kósukemu, bylo nejisté. Pomalu se připravoval na to, že už to takhle zůstane navždy.

Možná, že kdybychom chovali podobnou kočku se zahnutým ocasem, bylo by všechno jinak, pomyslel si, třebaže to bylo trochu naivní. Kdyby se naším domem procházela kočka se zahnutým ocasem, kterým by přitahovala štěstí, žilo by se nám lehčeji.

— Přestože nemáme děti.

Možná bych si Satoruovu kočku vzít mohl. Podle obrázku byla krásná, podobala se Hačimu a měla zahnutý ocas.

A Satorua jsem dlouho neviděl, pomyslel si Kósuke.

Kamarád mě požádal, jestli bych si nevzal jeho kočku. Co na to říkáš?

Napsal zprávu manželce.

Dělej, jak uznáš za vhodné.

Její odpověď byla studená, ale když uvážil, že na ostatní zprávy mu do té doby neodpověděla vůbec, potěšila ho.

Kočku jsem si nakonec vzal, nechceš se na ni přijet podívat? Možná že kdyby ženu, která kočky milovala, nalákal podobnými slovy, kapitulovala by. A kdyby třeba s pláčem dodal, že neví, jak se o kočku postarat, vrátila by se nadobro. Když už ne kvůli páníčkovi, tak alespoň ze soucitu se samotnou kočkou.

No ale můj otec kočky nesnáší, tak si ji vzít nemůžu. — Jak si to pomyslel, došlo mu, že zase přemýšlí o tom, co se jeho otci líbí, či nikoliv. Hlasitě mlaskl.

Podobných úvah se nemohl zbavit, třebaže dnes už byl pánem domu on, a ne jeho otec, a uvažovat tudíž nad tím, co se mu líbí, anebo ne, bylo zbytečné. Tohle byl přesně ten důvod, proč ho žena přestala mít ráda.

Částečně i z náhlé chuti k rebelii vůči otci, jehož rozhořčená tvář se mu vybavila, se Kósuke Sawada rozhodl kočku, kterou mu kamarád nabízel, přijmout.

Satoru Mijawaki přijel hned jak to bylo možné, příští týden o volném dni. Dorazil se svou milovanou kočkou ve stříbrné dodávce.

Když se před obchodem rozeznělo vrčení motoru, vyšel Kósuke ven.

„Ahoj! To jsme se dlouho neviděli!“

Zvedl ruku z ruční brzdy a zamával z otevřeného okénka na straně řidiče.

„No jo, prosím tě. Hlavně už zaparkuj,“ popohnal ho Kósuke s úsměvem na tváři. Neviděli se tři roky, a tak už se kamaráda nemohl dočkat. Jako vždy se na něj těšil. Na tom se od dětských let nic nezměnilo.

„Mohls klidně zaparkovat támhle. Tady u dveří se parkuje špatně.“

Satoru zaparkoval co nejblíž u vchodu, kde stála kůlna a vedle ní byl prostor na odkládání nejrůznějšího harampádí. Zákazníci obvykle parkovali své vozy z druhého konce. Na parkovišti pod stříškou domu pro ně byla vyhrazená tři místa. Samotný Kósuke parkoval na nevybetonované zahrádce za domem.

„Přece nebudu zabírat místo zákazníkům. Nebylo by to fér, kdyby nějací přijeli.“

„Vždyť je dneska volno, nebo jsi zapomněl?“

„No jo vlastně,“ poškrábal se Satoru na hlavě.

Fotostudio, které Kósuke převzal po otci, mělo ve středu volno. Kósuke nabízel Satoruovi, který denně dojížděl do práce, aby se sešli v sobotu či v neděli, ale Satoruovi to nepřišlo spravedlivé, protože to byl on, kdo po Kósukem něco chtěl, a tak se raději přizpůsobil jeho volné středě.

Satoru vystoupil z auta a ze zadního sedadla zvedl kočičí přepravku.

„To je Nana?“

„Přesně tak. Trefný jméno, že jo? Jeho ocas tvarem připomíná sedmičku. Poslal jsem ti přece fotku, nebo ne?“

„No, to tedy nevím. Ty jsi vždycky dával laciná jména. Stejný to bylo i s Hači.“

Flíčky na Hačiho obličeji připomínaly tvarem znak pro číslici osm.

Pro začátek vešli do domu, aby si Kósuke mohl prohlédnout obličej Nany z blízka, z přepravky se ale ozývalo jenom naštvané mňoukání a vůbec to nevypadalo, že by se Nana chystal vylézt ven. I když nahlíželi dovnitř, jediné, co spatřili, byl černý zahnutý ocas a bílý zadek.

„Copak se děje? Nano! Naníčku!“

Satoru se pokoušel zvednout kočce náladu vtíravým tónem, ale nakonec to vzdal.

„Promiň. Je to tady pro něj cizí, a tak je asi nervózní. Když chvilku počkáme, myslím, že se uklidní.“

Dveře přepravky nechali otevřené a jali se obnovovat staré přátelství.

„Jsi tu autem, takže alkohol asi nepřipadá v úvahu. Co si teda dáš? Kávu? Čaj?“

„Tak kávu.“

Kósuke připravil dvě kávy. Satoru si vzal hrnek a bez hlubšího přemýšlení se zeptal: „Kde máš ženu?“

Kósukeho napadlo přijít s nějakou výmluvou, ale jak se ji snažil vymyslet, přerušilo konverzaci nepřirozené ticho, a tak to nakonec vzdal.

„Vrátila se na chvilku k rodičům.“

„Aha.“

Satoru se zatvářil, že se k celé věci nebude vyjadřovat. Jeho tvář říkala: promiň, nechtěl jsem rozškrabávat ránu, ale nevěděl jsem o ní.

„A nebudeš mít problém, když si jen tak bez jejího souhlasu vezmeš mou kočku? Nepohádáte se, až se vrátí?“

„Kdepak, moje žena kočky miluje. Naopak jsem si říkal, že když si Nanu vezmu, tak se třeba chytí a vrátí se domů.“

„No ale možná že má oblíbený plemeno nebo tak něco.“

„Přeposlal jsem jí tu fotku od tebe. Odpověděla, ať dělám, jak myslím.“

„No ale to přece… ty myslíš, že to znamená souhlas?“

„Od momentu, kdy odešla, odpověděla ze všech zprávu pouze na tuhle s tvojí kočkou.“

Kósuke to sice myslel trochu jako vtip, že ženu přiláká domů na kočku, ve skutečnosti se k tomu ale dost upínal.

„I kdyby se vrátila, není to ten typ ženy, co by každý den dával kočce nažrat. Nakonec to stejně budu dělat já, takže to na každý pád vyjde nastejno.“

Jak myslíš, vzdal to Satoru. Teď se pozornost obrátila k němu.

„Spíš by mě zajímalo,“ řekl Kósuke, „proč už se o Nanu nemůžeš starat.“

„No…to…,“ Satoru se ušklíbl a poškrábal se na hlavě. „Staly se různý věci a prostě už ho nemůžu mít doma.“

Teď to Kósukemu sepnulo. No jistě. Bylo přece podezřelé, že třebaže Satoru jezdí každý den do práce, mohl si dovolit přizpůsobit se jeho volnu uprostřed týdne.

„U vás ve firmě propouštějí?“

„Tak nějak. Nanu už doma mít každopádně nemůžu.“

Jelikož Satoru mlžil, Kósuke se na detaily nevyptával. Usoudil, že se o tom Satoruovi nechce příliš mluvit.

„No, ale s Nanou to nějak vyřešit musím. A tak se teď jednoho po druhém ptám všech svých přátel, jestli si ho někdo nevezme.“

„Nemáš to jednoduché, že.“

O to víc se Kósukemu zachtělo kočku adoptovat. Přece jen byl povahou zachránce a v tomto případě se navíc jednalo o Satorua.

„A ty sám jsi v pořádku? Co si počneš do budoucna?“ zeptal se.

„Díky za optání. Nějak to zvládnu. Až teda vyřeším, co s Nanou.“

Kósuke vycítil, že dál se vyptávat nemá. Chtěl pomoci, ale možná že už to se šťouráním poněkud přehnal.

„Každopádně když jsem viděl Nanu na fotce, byl jsem z něj úplně paf. Jako kdyby Hačimu z oka vypadl.“

„Naživo je mu ještě podobnější.“

Satoru se ohlédl po přepravce za jeho zády, ale nevypadalo to, že by se Nana uráčil vystrčit z ní čumák.

„Já jsem byl taky překvapenej, když jsem ho uviděl poprvý. Na vteřinu jsem si myslel, že je to doopravdy Hači.“

To bylo samozřejmě nereálné. Satoru se zvesela zasmál, ale Kósukeho jako kdyby ten smích trochu zabolel.

„Co se vlastně s Hačim nakonec stalo?“

„Umřel, když jsem byl ještě na střední. Zavolali mi to jeho majitelé. Srazilo ho auto.“

Ta zpráva musela Satorua velmi zasáhnout. Kde asi zrovna byl, když se ji dozvěděl?

„No, ale alespoň, že mi to vůbec zavolali.“

Kéž by měl tehdy Satoru u sebe kamaráda, který by jeho kočku znal a mohli by tak nad její smrtí truchlit společně.

Takhle ji Satoru jistě dlouho oplakával sám.

„Promiň. Jsem nějakej naměkko.“

„Prosím tě, neomlouvej se,“ naznačil Kósuke přátelské šťouchnutí a Satoru se mu vyhnul.

„Čas hrozně letí. Zdá se mi, jako kdybychom Hačiho našli teprve včera. Pamatuješ si na to?“

Jak se vůbec mohl tak ptát.

„Na to se nedá zapomenout,“ usmál se Kósuke a Satoruovi se po tváři rozlil provinilý úsměv.

*

Nedaleko fotostudia rodiny Sawadů, v místech, kde cesta pozvolna stoupala směrem k horám, se nacházel komplex obytných domů.

Před třiceti lety to byla oblast vyhlášená pro progresivní územní plán. K okamžitému prodeji tu nabízeli stylové byty a modelové domy.

Satoru bydlel s rodiči v útulném bytě v jednom z bytových komplexů.

S Kósukem se Satoru poznal na plavání. Začali na něj docházet zhruba ve druhé třídě základní školy. Kósuke měl od mala pokožku se sklonem k atopickému ekzému a jeho maminka věřila, že když ho dá na plavání, kůže se mu tím ozdraví. Satoru chodil plavat z jiného důvodu.

Ve vodě byl tak rychlý, až se o něm šířily zvěsti, že má snad mezi prsty plovací blány. Rodiče jej zapsali s tím, aby se naučil plavat pořádně, neboť na ně naléhali učitelé ze školy.

A jelikož byl Satoru šprýmař, kdykoli měl volnou chvilku, plaval u dna jako krokodýl a útočil z hlubin na ostatní děti, které se pokaždé k smrti vyděsily. Učitelé se na něho zlobili a křičeli: „Seš snad vodník???“

Ta přezdívka mu zůstala. Podle nálady mu někteří říkali také „Plovací blána“.

Satoru se ihned po zahájení kurzů ocitl v pokročilé skupině s nejrychlejšími dětmi, zatímco Kósuke skončil ve skupině střední úrovně, kam chodilo více dětí s atopickým ekzémem.

Ačkoliv Satoruovi přezdívali Vodník a Plovací blána, když svižně rozrážel vodu, byl na něj úchvatný pohled. Byli sice kamarádi, ale v těchto chvílích ho Kósuke neměl dvakrát v lásce.

Kéž bych byl jako on, říkal si v duchu. Závist ho přešla, až když viděl, jak si Satoru rozbil při skákání čelo o dno bazénu. To jeho zášť rychle zchladilo.

I tak se však stávalo, že měl na kamaráda zlost. Jako onehdy na začátku léta, v době, kdy chodili na plavání už něco přes dva roky.

Byl to Kósuke, kdo toho dne dorazil pod kopec, na kterém stály obytné domy, na místo, kde si dávali sraz před cestou do plavecké školy, jako první. — A proto to byl právě on, kdo našel tu kartonovou krabici.

Ležela pod cedulí s mapou vyznačující polohy domů v obytné čtvrti a hlasitě mňoukala.

Když třesoucíma se rukama otevřel zavřené víko, spatřil dvě bílá, měkoučká chlupatá klubíčka. Mezi bílou srstí jim tu a tam prosvítaly rezavé či hnědé skvrnky.

Mlčky si je prohlížel.

Jaká to bezmocná, heboučká stvoření. Byla tak maličká, až váhal, jestli si je pohladit, když vtom —„Jé! Koťata!“snesl se mu na hlavu Satoruův výkřik. „Co tady dělají?“

A hned se cpal vedle něj.

„Někdo je sem odhodil.“

„Ty jsou ale roztomilý!“

Chvilku hebká trojbarevná koťata opatrně hladili prsty.

„Zkusíme si je pochovat?“ navrhl potom Satoru.

Kósukeho maminka syna odjakživa nabádala, ať se kvůli své atopické pokožce nedotýká zvířat, ale nakonec to nevydržel. Než aby se pouze díval, radši si koťata pochoval. Přece jenom to byl on, kdo je našel.

Oběma rukama zvedl kotě do vzduchu a položil si ho na dlaň.

— jak bylo lehoučké!

Nejraději by ho hladil donekonečna, ale to by přišli pozdě na plavání. Musíme jít. Měli bychom jít. Doopravdy už musíme, tahali se navzájem za vlasy na temeni. Nakonec se zvedli.

Až se budeme vracet, znovu si je prohlédneme, domluvili se, zatímco pádili na plavání, div že nezakopli.

Přiběhli s menším zpožděním, takže je pan učitel oba káravě pleskl po hlavě.

Když plavání skončilo, utíkali zase jako o život zpátky pod kopec, kde bydleli.

Krabice pod cedulí byla na stejném místě, ale jedno kotě z ní zmizelo. Že by ho někdo odnesl?

Měli pocit, že osud druhého kotěte je v jejich rukou. Kotě mělo na čele dva trojbarevné flíčky ve tvaru znaku pro číslici osm. Černý ocásek mělo zahnutý do tvaru skoby.

Posadili se vedle krabice a skrz otvor v ní ho sledovali, jak spí schoulené do klubíčka.

— Na světě snad není dítě, které by si nechtělo takovéto maličké, heboučké zvířátko odnést s sebou domů. Co by se asi stalo, kdybych ho přinesl našim? Honilo se oběma chlapcům zběsilou rychlostí v hlavách.

Jak by reagovali? Máma by byla určitě proti kvůli mé vyrážce. A táta zvířata nemá rád…

Oproti Kósukemu, který byl na pochybách, se Satoru rozhodl podstatně rychleji.

„Zeptám se mamky.“

„To není fér!“ vypálil Kósuke.

To proto, že mu Satoru ležel v žaludku už delší dobu. Jedna holčička na plavání, která se Kósukemu líbila, totiž před nedávnem špitla cosi o tom, jak jí Satoru z pokročilé skupiny připadá úchvatný. (Když si na to Kósuke vzpomene dneska, není si tak úplně jistý, jestli to skutečně myslela pochvalně, protože řekla: „Je úchvatný, na to že je vodník.“)

V porovnání s Kósukem uměl Satoru rychle plavat, neměl atopický ekzém a jeho rodiče byli hodní. Proto bylo skoro jisté, že když domů přinese kočku, dovolí mu, aby si ji nechal. Nejenom, že si o něm holčička, která se líbila Kósukemu, myslela, že je úchvatný, ale ještě získá tohle měkké, hebké stvoření.

A pak že je na světě spravedlnost.

Satoru se zatvářil překvapeně. Jako kdyby mu Kósuke vrazil políček.

Kósuke při pohledu na ten výraz ihned zatoužil ustoupit stranou. Sám si dobře uvědomoval, že si na kamarádovi jenom vylévá vztek.

„No, ale našel jsem ho přece já,“ tahal z paty vysvětlení.

Třebaže to byla chabá výmluva, Satoru se mu upřímně omluvil.

„Promiň,“ řekl. „Vážně jsi ho viděl první. A tak je to kotě tvoje.“

Kósuke se zastyděl, že si vybil vztek na kamarádovi. Nezbývalo mu ale než naoko naštvaně přikývnout. Trochu roztrpčeně se rozloučili a Kósuke vyrazil s kotětem v krabici domů.

Maminka překvapivě vůbec neprotestovala.

„Asi díky hodinám plavání ti ekzém v poslední době úplně zmizel. A tak pokud po ní budeš uklízet, myslím, že si tu kočku můžeme nechat. Ani strýčkova kočka ti nevadila, když jsme ho minule navštívili, že ne?“

Byla pravda, že ho maminka kvůli ekzému v poslední době už téměř vůbec nepeskovala. Dokonce přestali chodit i na kontroly do nemocnice.

Otec ale představoval obrovskou překážku.

„Ne, ne! V žádném případě. Kočku! No to tak…“

Od počátku byl proti a vůbec se s ním nedalo hnout.

„A co když si doma začne brousit drápy? A chovat kočku taky něco stojí! Přece nevedu fotografický studio, abych krmil kočku!“

Maminka se sice za Kósukeho přimlouvala, ale o to víc se otec rozčílil. Jeho hněv sílil čím dál tím více, až před večeří vykázal syna z domu, ať jde kočku vrátit na místo, kde ji našel.

Uplakaný Kósuke nesl krabici s kotětem pod kopec k ceduli s mapou. Položit krabici pod kopec — to přece nemůže!

Před chvilkou se roztrpčeně rozloučili a Kósuke se cítil zahanbený, přesto nakonec zamířil k Satoruovi domů.

„Táta říká, že si ho nechat nemůžu,“ vypravil ze sebe mezi vzlyky. Víc se mu ze sebe dostat nepodařilo.

„Aha,“ přikývl Satoru. „Tak to nech na mně. Já mám dobrej nápad.“

A zmizel v útrobách domu. Kósuke si myslel, že se nejspíš běžel zeptat maminky, jestli si kočku můžou nechat oni. Jenomže Satoru se za chvilku vrátil, přes rameno sportovní tašku, kterou nosíval na plavání.

„Satoru, kam to neseš? Tatínek se za chvilku vrátí domů a budeme večeřet!“

„Najezte se napřed!“ křikl Satoru, když si v předsíni nazouval boty. „Já se jdu projít s Kósukem!“

„Cože?“

Bylo to poprvé, co Kósuke slyšel jindy věčně klidnou tetičku takto vyjeknout.

„Satoru, počkej! Co to plácáš za nesmysly!“

Tetička zrovna v kuchyni smažila tempuru nebo něco podobného, a tak za Satoruem nemohla hned vyběhnout do předsíně. Namísto toho jenom rychle vystrčila hlavu ze dveří.

„Kósuke, co to má znamenat?“

To se ale ptala toho nepravého. Kósuke sám neměl ponětí, co má Satoru za lubem.

„Satoru…?“ řekli s tetičkou oba ve stejnou chvíli. Potom ho Satoru chytil za ruku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kočka na cestách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.