Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Debbie Rixová

Fotografie

Z anglického originálu The Photograph,
vydaného nakladatelstvím Storyfire Ltd
pod značkou Bookouture v Londýně v roce 2018,
přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7399. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Zuzana Menšíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Obálka Edward Feldek
První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

The Photograph © Debbie Rix 2018
First published in Great Britain in 2018 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.
Translation © Věra Kotábová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-388-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-387-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-067-3 (print)

Antonymu

PROLOG

Dav kolem ní na okamžik prořídl. Tommaso vzhlédl a v nastalé mezeře ji uviděl. Ve tváři mu blesklo poznání. Něco řekl příteli a vstal. Rachael se na něho prchavě usmála a zmizela. Kvapně se vrátila k autu, vycouvala z uličky, kde parkovala, na hlavní silnici a najela na obchvat. Zamířila zpátky do Cagliari, nasedla na první trajekt a vrátila se do Londýna – ke všemu, co jí bylo v životě nejdražší.

PRVNÍ ČÁST

Patřím tobě;
jinak se to vážně vyjádřit nedá,
a ani tohle není dost výstižné.
Franz Kafka

Kapitola 1
Herne Hill,
Londýn březen 2016

Sophie zavřela dveře do malé komory co nejtišeji, aby nevzbudila manžela Hamishe, který spal v ložnici na druhé straně podesty. Komora byla plná zaprášených krabic, které pocházely ještě z doby, kdy se sem před pěti lety stěhovali z jejich předchozího domova. Rozčilovalo ji to. Chtěla místnost dávno vyklidit, ale Hamish jí odmítal pomoct. Ten malicherný spor už trval několik měsíců a byl součástí většího poměřování sil a komplikovaného přediva bublajících vášní, které mezi manželi vřely.

Sophie sešla dolů do kuchyně, postavila konvici na sporák a začala poklízet nádobí ze včerejšího večera. Na večeři měli návštěvu a dřez byl plný použitých pánví, které nechala přes noc odmočit. Byl to docela příjemný večer – žertovali, bavili se o politice a probírali klípky z práce, ale pod povrchem konverzace bylo znát manželské rozladění a nevyřčené výčitky, které občas vyplouvaly na povrch. Po odchodu přátel Sophie natočila do dřezu horkou vodu a začala mýt nádobí. Hamish byl po červeném víně a brandy trochu pod parou. Postavil se za ni, objal ji kolem pasu a laskal ji na krku.

„Nech toho a radši mi pomoz.“

Hamishe její odmítnutí urazilo a odebral se do postele.

Když konečně Sophie dorazila do ložnice, pohádali se a s nevolí se odvrátili každý na svoji stranu postele.

Sophie myla a utírala pánve a ukládala je dolů do kuchyňské skříňky. Při tom přemýšlela o Hamishovi; o tom, jak se k ní v noci otočil zády. Pořád ještě cítila stopu averze kvůli tomu, že jí odmítl pomoct, ale přesto jako malé usmiřovací gesto uvařila dva šálky čaje a vzala je nahoru. Hamish už byl vzhůru, seděl v posteli a kontroloval na mobilu došlé maily.

„Dobré ráno,“ pozdravil. „Omlouvám se za ten včerejšek. Měl jsem ti pomoct.“

„To ano… No, už jsem to dodělala.“ Položila mu hrnek s čajem na noční stolek.

„Díky…“ Zpod pískových řas k ní vyčkávavě vzhlédl. „Byl jsem prostě unavený,“ vysvětlil.

Chvilku ho pozorovala svýma šedozelenýma očima a pak přešla k prádelníku a uchopila kartáč na vlasy.

„Ale to není omluva, že?“ Odmlčel se a čekal, co ona na to, ale Sophie si energicky pročesávala dlouhé vlasy.

„Jsem prostě nervózní z hledání nového místa,“ pokračoval. „Víš přece, jak je to pro mě důležité.“

„Chápu, Hamishi,“ pronesla netečně a podívala se na něho, „ale teď na to nemám čas. Musím se vypravit do práce.“

„Můžeme si o tom promluvit později?“ Usrkával čaj a obdivoval, jak jí hedvábné kimono sklouzlo z ramen; zářivé prameny vlasů jí splývaly po zádech. „Sophie…?“

Neodpověděla, ale stočila si vlasy do pevného uzlu, zkušeně je upevnila dvěma hřebínky a vyndala ze skříně černou sukni.

„Nevrátíš se do postele?“ zeptal se.

„Ne, dneska ráno nemůžu, promiň. Mám hned ráno schůzku s konzultantem své doktorské disertace a vážně už s tím potřebuju trochu pohnout.“

Když se oblékla do černé sukně a bleděmodrého pulovru, nacpala svoje poznámky do tašky, naklonila se přes postel a dala mu zlehka pusu na tvář – asi jako když políbíte vzdáleného příbuzného, ne jako když manželka líbá svého muže.

„Neměl bys už taky jít?“ zeptala se a zkontrolovala se v zrcadle.

„Půjdu o něco později.“

„Tak to budeš mít čas vyklidit komoru,“ navrhla mu sladce a přehodila si tašku přes rameno.

„Už s tím zase začínáš. Nemůžeš to nechat být?“

„Dobrá, dobrá…“ odbyla to netrpělivě a popadla kožené sako přehozené přes židli. „Večer nashle.“

Sophii bylo třiatřicet a za Hamishe se vdala před osmi lety. Setkali se na svatbě přátel a byla to láska na první pohled – aspoň podle toho, jak si to pamatovali a jak to líčili novým přátelům a známým. Sophie byla antropoložka a dělala si doktorát na Londýnské univerzitě, zkoumala různé způsoby pohřbívání ve starém Římě. Hamish pracoval jako sekundář v nemocnici King’s College Hospital na jihu Londýna. Bydleli v malém domku s terasou v Herne Hill, také v jižním Londýně. Sophie vyrostla v Hampsteadu a nikdy si na život jižně od Temže pořádně nezvykla. Hamish to měl ale blízko do práce, a protože měl náročnější pracovní dobu včetně víkendů, kdy musel být na telefonu, a často se zdržel v práci do noci, přestěhovali se sem, kde mu to lépe vyhovovalo.

Teď už zastával stejné místo čtyři roky, a proto se poohlížel po pozici primáře. Když včera připravovali večeři pro hosty, probírali se Sophií místo, které se inzerovalo v Cheltenhamu. Hamish se o ně chtěl ucházet, jenže Sophie váhala se stěhováním tak daleko od Londýna.

„Jak bych asi tak dodělávala disertaci, kdybychom bydleli v Cheltenhamu?“ ptala se ho, když čekali, až dorazí hosté. „Musím být v Londýně přinejmenším dvakrát nebo třikrát týdně. Mívám schůzky s konzultantem. A taky přednáším – a vedu studentské práce. Pomyslel jsi na to?“

„Čestně? Ne,“ odpověděl. „Ale tady nejde o tebe, Sophie. Jde o mě a naši společnou budoucnost…“

Když mířila na vlak, s novým podrážděním si uvědomila Hamishův předpoklad, že zahodí roky práce na disertaci jen proto, že mu to bude vyhovovat. Taky ji štvala ta komora. Tvrdošíjně odmítal pomoct jí s vyklízením. Proč se z toho stalo takové jablko sváru? Nebylo to v tom, že by místnost nutně potřebovala uklidit. Nic na ně netlačilo, žádná návštěva příbuzného nebo naléhavá potřeba dalšího volného pokoje. Ale Sophie toužila, aby tam bylo prázdno; chtěla ji mít připravenou – čistou a vyzdobenou. Chtěla, aby tam čekal pokojíček, až se jí, jak doufala brzy, podaří otěhotnět.

Kdyby měla miminko, třeba by byla svolnější nechat svůj doktorát být, přestěhovat se do Gloucestershire a stát se primářovou manželkou. V mnoha směrech to bylo vlastně přesně to, po čem toužila. Ale čirý smutek z toho, že se jí nedařilo počít, způsobil, že se zatvrdila. Komora, plná manželových poznámek z dob studií a vyřazených pozůstatků jejich minulých životů, byla fyzickým důkazem jejího nezdaru. Chtěla dítě, ale její tělo odmítlo spolupracovat. Chtěla pokojíček připravený pro miminko; její manžel odmítl spolupracovat. Chtěl se přestěhovat pryč z Londýna; ona odmítla spolupracovat.

Když stála na nástupišti na nádraží Herne Hill, foukal na ni přes koleje chladný větřík. Zastávka byla špinavá a, jak musela Sophie připustit, působila dost depresivně.

Vlak byl jako obvykle přeplněný, takže stála celou cestu až do Londýna, natlačená mezi odpudivě páchnoucím mužem a mladou ženou, která bez přestání celou cestu telefonovala. Na stanici Blackfriars Sophie přestoupila na metro na Tottenham Court Road. Odtud už šla pěšky až do Britského muzea, kde měl pracoviště jeden z jejích konzultantů. Tu cestu měla strašně ráda – domy v téhle části Londýna jsou architektonicky vytříbené. V blízkosti muzea, když procházela mezi skupinkami turistů dychtivě se připravujících na prohlídku, a pak, když překročila práh a vstoupila do rozlehlého atria budovy, se jí vždycky zmocnilo nedočkavé očekávání. To úžasné centrum vzdělanosti, výzkumu a vědomostí – to byl její píseček. V takové dny, jako byl dnešní, byla přesvědčená, že má tu nejlepší práci na světě.

Vyjela výtahem do prvního patra, kde sídlilo antropologické oddělení a výzkumné středisko. Do schůzky s konzultantem zbývalo ještě deset minut, a tak bloumala po galerii, kde byly vystaveny římské a řecké lodě, elegantní amfory i bronzové misky a keramika zdobená různými výjevy. Vědomí, že něco tak křehkého dokázalo přestát bez úhony víc než dva tisíce let, Sophii nepřestávalo fascinovat. Ve zvláštní oblibě měla portlandskou amforu. Foukaná římská amfora z modrého kobaltového skla pocházela z prvního století a krášlila ji bohatá reliéfní výzdoba z bílého opakního skla zpodobňující malátné muže a ženy odpočívající u moře. Vykopali ji v sedmnáctém století v Itálii, pak ji převezli z Neapole do Anglie, kde ji vévoda z Portlandu zapůjčil Josiahu Wedgewoodovi, jenž na tomhle úžasném vzoru založil svou věhlasnou řemeslnou výrobu.

Badatelé měli za to, že amfora byla svatební dar a jako taková byla pozoruhodnou ukázkou řemeslného mistrovství prvního století. Všechny předměty pocházející z tohoto období vzbuzovaly Sophiinu pozornost – nejen proto, že byly krásné, ale i z odborného hlediska. Název její disertace zněl Rituály a obřady na pohřebištích starověkého Říma se zvláštním zřetelem na pohanské, židovské a křesťanské zvyklosti v prvním a druhém století po Kristu. Jednalo se o téma, které ji zajímalo už dávno. Její pradědeček, George Laszlo, byl odborník na klasickou archeologii a rovněž přednášel na Londýnské univerzitě. Sophie byla na svoji rodovou linii pyšná. Když vcházela do univerzitních budov, často si připomínala, že po stejných schodech stoupal před padesáti lety i její pradědeček. Když získala magisterský titul, rovněž začala učit na univerzitě a dvakrát či třikrát do roka brala studenty na archeologické vykopávky do Středomoří. Její práce byla náročná a naplňovala ji, ale dlouhá období mimo domov vnášela do jejího manželství nevyhnutelný stres a komplikovala pokusy o početí. Čas trávený na vykopávkách, obzvlášť v době ovulace, byl přinejmenším frustrující. Zprvu se s tím, že kvůli tomu nemůže otěhotnět, smiřovala.

Když čekala před konzultantovou kanceláří, připomněla si, jak začali s Hamishem mluvit o založení rodiny. Zrovna se tenkrát přestěhovali do domu v Herne Hill; byl v docela žalostném stavu, takže každý volný víkend trávili tím, že ze zdí odtrhávali staré dřevěné obložení.

„Chceš mít děti, Hamishi?“ zeptala se, když navlhčovala tapetu vodou.

„Cože, teď?“ zvedl se smíchem ruce upatlané od lepidla.

„Ne, teď ne…“ smála se, „ale někdy časem.“

„Jasně, mám děti rád. Ale je to na tobě, Sophie. Cokoli si přeješ.“

Nebylo to tak bezvýhradné nadšení, v jaké doufala. Když si tuhle chvíli představovala, fantazírovala o tom, že ji uchopí do náruče a s vyhlídkou na otcovství bude nadšeně souhlasit – něco jako Jimmy Stewart v It’s a Wonderful Life. Sophii se ten film strašně líbil, hlavně moment, kdy Mary oznamuje Georgeovi, že je těhotná. Stewartovi se v obličeji zračí celá škála citů, od nevěřícnosti přes radost po nadšení. Nebylo pochyb, že Stewartovi připadá myšlenka na otcovství povznášející. Hamishův postoj k otcovství byl rozhodně hodně vzdalený od pojmu „povznášející“. Když o tom teď tak přemýšlela, byla to vlastně skvělá reakce, a Sophie si uvědomovala, že na ni nechtěl vytvářet zbytečný tlak. Dával jí na vědomí, že ať se stane cokoli, on to vezme v pohodě. Ale zároveň to znamenalo, že nesla to břemeno – tedy touhu po dítěti a zoufalství v podobě pravidelně se objevující menstruace – úplně sama.

Toho večera si po večeři sedla k Hamishovi.

„Ráda bych se tě na něco zeptala. Na něco, o čem už delší dobu přemýšlím.“

„OK.“ Vypadal, že ho to trochu znepokojilo, a nalil si další sklenku vína. „Neopouštíš mě, že ne? Vím, že se poslední dobou moc neshodneme…“

„Ne!“ Naklonila se přes stůl a vzala ho za ruku. „Samozřejmě že ne. Uvědomuju si, že jsme oba trochu nervózní. Je toho hodně, co jsme si nevyjasnili, pokud jde o naše životy.“

„Jako třeba moji práci?“

„Ano, tvoji práci, moji snahu dokončit doktorát a možná to nejdůležitější, aspoň pokud jde o mě, miminko.“

Hamish se trochu začervenal. „Miminko…?“

„Ano. Víš přece, jak toužím po dítěti, ne? Je mi třiatřicet, už přes dva roky neberu antikoncepci, a pořád jsem ještě neotěhotněla. Mám strach, že je něco špatně.“

„No, tělo si asi musí zvyknout, když jsi vysadila pilulky.“ Útěšně jí stiskl ruku, ale na čele se mu objevily perličky potu.

„Dva a půl roku? Ne, Hamishi, cítím, že je v tom nějaký problém. Vím to.“

„Třeba se to nemá stát.“ Hřbetem dlaně si setřel pot z čela a odhodil si při tom rusé vlasy z obličeje.

Nevěřícně na něho zírala. „To myslíš vážně? Že se to nemá stát? Musí se to stát, Hamishi. Musím mít dítě. Myslela jsem, že to víš,“ vyskočila od stolu a začala rázovat po kuchyni. Po tvářích jí proudem tekly slzy.

„Drahoušku,“ objal ji kolem ramen. „Je mi to líto. Já…“

„Chci zkusit IVF. Asistovanou reprodukci,“ prohlásila rozhodně a otočila se k němu.

„Asistovanou reprodukci?“

„Ano. Překvapený? Je to přece nasnadě. Objednala jsem nás na příští čtvrtek. Budeš muset… odevzdat vzorek. A vzít si den volna.“

„Tak tedy,“ řekl lékař a hleděl na obrazovku počítače, „vypadá to dobře.“

„Dobře?“ zeptala se Sophie s nadějí, jako by snad mohla od příchodu do lékařovy pracovny zázračně otěhotnět.

„Chci tím říct, že se nezdá, že by u někoho z vás bylo něco v nepořádku. Pohyblivost spermií je v normálu,“ mrkl na Hamishe. „A podle toho, co jste mi, Sophie, řekla, to vypadá, že produkujete každý měsíc zdravé vajíčko. Menstruaci máte normální, pravidelnou.“

„To je fakt. Tak proč tedy nejsem těhotná?“

„Otázka za milion. Na vině může být celá řada faktorů. Dobrá zpráva je, že nevidím žádný zjevný důvod, proč byste nemohla počít. Myslím, že vám musím navrhnout, když vezmu v úvahu vaše relativní mládí… je vám něco kolem třiceti, že?“ hledal očima v dokumentaci.

„Třicet tři,“ opravila ho pevně.

„To je pořád docela málo. Navrhuji, abyste se ještě nějakou dobu snažili.“

Vyloudil chápavý úsměv, adresovaný hlavně Hamishovi.

„Dobrá, děkujeme.“ Hamish vstal, celý nedočkavý, aby už byli pryč. Nesnášel ten lékařský průnik do jejich soukromí.

„Ale musí být přece něco, co můžeme udělat?“ Sophie zůstávala sedět.

„Tak tedy,“ lehce si povzdechl lékař, „existují techniky, které můžeme zkusit, když to nepůjde přirozenou cestou.“

„IVF, asistovaná reprodukce neboli umělé oplodnění?“ pronesla s nadějí v hlase Sophie.

„Ano. Ale není to samospasitelné. Jsem si jistý, že manžel – je přece lékař – to s vámi probral.“

Podíval se na Hamishe, který přikývl.

„Ano,“ potvrdila Sophie. „Vím, že to není zaručené.“

„Podívejte se, vážně vám doporučuji, abyste se uvolnili – pokud můžete. Jsem si jistý, že se vám to nakonec podaří. A pokud do roka nebo tak nějak neotěhotníte, vraťte se a uvidíme, co se dá dělat.“

Cestou domů se Hamish usadil v omšelém vagonu vedle okna a zabral se do večerních novin. Nesnášel příměstské vlaky a rozhodl se ponořit do čtení. Sophie naopak ráda uvažovala o lidech kolem sebe. Ale onoho pozdního odpoledne to vypadalo, že všechny přítomné ženy jsou matky, které dávají na odiv vlastní plodnost.

Žena sedící naproti telefonovala s chůvou.

„Už jsem skoro doma. Dejte jim čaj a já je vykoupu, hned jak přijedu.“

Chlapeček upoutaný v kočárku sebou vrtěl mezi dvěma hřmotnými cestujícími, kteří neprojevovali žádné nadšení z toho, že jim jeho kočárek v každé zatáčce narážel do holení. Kousek dál se přeplněným vagonem prodírala žena ve vysokém stupni těhotenství a očividně doufala, že ji někdo pustí sednout. Na druhé straně jí uvolnila místo nějaká starší žena.

Sophii se zdálo, že všude kolem sebe vidí důkazy vlastní nedostatečnosti.

„Myslím, že bychom do toho měli jít,“ řekla Hamishovi, když kráčeli ruku v ruce domů.

„Do čeho?“ zeptal se, přestože přesně věděl, o čem Sophie mluví.

„Ale vždyť víš. Do IVF.“

„Miláčku…“

„Vím, co se chystáš říct,“ přerušila ho. „Nejsou žádné záruky, že se to povede. Když nám to neuhradí zdravotní pojišťovna, bude to drahé, bla bla bla. Já vím. Ale chci to zkusit. Prosím.“

„To není jen tak,“ vysvětloval, když stoupali cihlovou cestičkou ke vstupním dveřím jejich domu. „Jsem doktor, Sophie. Vím, co to obnáší – budeme se muset milovat, když to bude třeba, budou nám odebírat krev, budeme dostávat hormonální injekce, budeme chvíli v euforii a chvíli v depresi. Máš vůbec ponětí, jakou Pandořinu skříňku otevíráš?“

Odemkl, hodil noviny a klíče na stolek v předsíni a zamířil do kuchyně. Z ledničky vyndal pivo, otevřel je a s úlevou se napil.

„Hamishi… je půl páté,“ ukázala Sophie bradou na pivo.

„Vím, ale nejsem přece v práci. Snad mám pro jednou nárok, prokrista.“

Prošel obývacím pokojem, zapnul televizi a začal sledovat nějakou stupidní soutěž.

Sophie zůstala stát v kuchyni a dívala se na jejich zahrádku. K loňským narozeninám jí ji Hamish nechal upravit podle návrhu zahradního architekta. Za tu cenu mohli na nějaké pěkné malé soukromé klinice podstoupit dva pokusy o umělé oplodnění. Kousek trávníku byl protkaný módní diagonální cestičkou z yorkshirského kamene, která poutala zrak k šedozelenému altánku. Ve vzdáleném rohu zahrady byl malý záhon zeleniny s umělecky vysazenými listovými saláty. Ve své představivosti viděla Sophie děcko na houpačce postavené na trávníku a malinkou trampolínu vzadu u altánku i terasu s poházenými pestrobarevnými plastovými hračkami. Ale ve skutečnosti tam nebyla žádná houpačka ani trampolína. Byla tam jen podle architektova návrhu vysazená módní zeleň a perfektní trávník.

Otevřela ledničku, vytáhla láhev bílého vína, nalila si velkou sklenici a začala brečet.

Kapitola 2
Budapešť
23. října 1956

Držadla slaměného nákupního košíku se Rachael zadírala do bříšek prstů. Zastavila se na odpočívadle v mezipatře vedle bytu paní Kovácsové a tělem přidržela tašku u zdi. Plivla na červené otlaky a promnula si ruce.

Oprýskané dveře se na škvírku otevřely.

„Kdo je tam?“ ozval se hašteřivý hlas.

„To jsem já, paní Kovácsová, Rachael seshora. Mám těžký nákup, jen jsem se na chvilku zastavila, abych si odpočinula.“

Neviditelný hlas něco zabručel a dveře se s prásknutím přibouchly.

V Budapešti se žilo těžce a lidé byli čím dál nervóznější. Člověk nikdy nevěděl, zda ho někdo neodposlouchává anebo co sousedé nahlásili úřadům. Bylo málo jídla, což nebylo nic nového. Trvalo to od války. Rachael už si ani nepamatovala, kdy nemusela na trhu čekat na příděl vydávaný na potravinové lístky – malou porci klobásy nebo cibule. Ale dnes jí košíky přetékaly tuřínem. Dorazila na trh do Holdovy ulice jen chvilku po půl šesté ráno. Kdyby přišla později, všechny stánky by už měly vyprodané základní potraviny – chleba, zeleninu a podobně. Když trpělivě čekala na dávku tmavého žitného chleba, slyšela tichý rozhovor dvou žen ve frontě před sebou.

„János zrovna dostal velkou dodávku tuřínů. Má bratrance někde na venkově, a ten mu je v noci přivezl.“ Rachael ani její manžel a otec o tuříny nijak zvlášť nestáli; ale jídlo bylo vzácné. Rychle se ochlazovalo a talíř horké polévky s tuřínem bude vítaným obohacením jídelníčku.

Když dorazila k Jánosovu stánku, vinula se kolem něj už dlouhá fronta čekajících žen. Bála se, že než dorazí k pultu, už na ni nic nezbude, ale nakonec se mohla vděčně usmát na starého muže, který jí naplnil košíky tuříny až po okraj.

Jakmile byla doma, vyložila nákup do spíže na staré police z borovicového dřeva. Na prostřední polici ležela malá šedivá mramorová deska – chladné místečko na uchovávání sýra, másla nebo kousku masa. Horní police byly vyložené voskovým papírem a jeho ozdobné okraje přečuhovaly přes okraje, jako když zpod šatů vykukuje spodnička. Rachaelina matka na voskovém papíru trvala a Rachael se držela rodinné tradice. V úhledných řadách tam byly vyrovnané sklenice s domácí marmeládou a nakládanými okurkami, zatímco ve spodních policích se uchovávala zelenina a konzervy, naskládané pro větší přehlednost v různě velkých košících.

Spíž i skříňky byly naplněné k Rachaelině spokojenosti. Teď se pustila do úklidu kuchyně. Pod kohoutkem přidržela hadřík a vyždímala jej nad starým kamenným dřezem plným skvrn. Odsud viděla do uličky za domem. Z holé země se optimisticky tyčil vzrostlý javor a větvemi zasahoval až do kuchyňského okna. V téhle roční době listy zrovna měnily barvu přes žlutou do oranžové. V listopadu budou rudé. Stromy byly jedním z Rachaeliných podzimních potěšení.

Setřela z povrchu starého kuchyňského stolu z borovicového dřeva drobečky – pozůstatky skromné snídaně – a přinesla ze spíže pár tuřínů. Nakrájela je na malé kousky a vložila do hrnce s vodou. Její manžel József a otec György budou za chvíli doma na oběd a Rachael si umínila, že pro ně bude mít hotové teplé jídlo.

Zatímco na starém plynovém sporáku bublala polévka, Rachael uklízela obývací pokoj. Natřásla sametové polštáře na pohovce. Vyleštila stříbrné rámečky s fotografiemi otce, matky a prarodičů, které trůnily na velkém koncertním křídle z ořechového dřeva. Piano původně patřilo jejím praprarodičům, jejich rodina tady bydlela už celé generace; její otec zde prožil celý život. Byt se nacházel ve druhém patře staré budovy na ulici Imre Henszlmanna a měl velká arkýřová ona s výhledem na protější park. Bydlet tak blízko u zeleně byl luxus a dům tím získával patinu venkovského sídla, nebo si to tak alespoň Rachael představovala. Měli jeden z nejhezčích bytů v domě – prostorné pokoje, vysoké stropy a elegantní proporce. A přitom se nacházel nedaleko centra a v příjemné vzdálenosti od univerzity, kde otec přednášel archeologii.

György se čas od času strachoval, že by jim tak velký byt mohli vzít. Komunistická vláda prosazovala, aby se velké domy a byty rozdělily na několik menších, aby měla kde ubytovat rodiny dělníků, které se valily do měst. Ale Rachael si tyhle obavy blaženě nepřipouštěla, a zatímco leštila voskem horní desku piana, padl jí zrak na skupinu dětí hrajících si v parku. To jí připomnělo šťastné chvilky, které strávila se svou matkou Irmou.

Se svými tmavými vlasy a neobvyklýma světle zelenýma očima, které po ní Rachael zdědila, byla Irma považována za krásku. Bylo jí teprve sedmnáct, když se provdala za Györgyho. Ten už jako velmi mladý přednášel na univerzitě, byl pronikavě inteligentní, družný a energický. Irma ho zbožňovala a on jí byl zcela oddán. Irma se stala ženou v domácnosti a starala se nejenom o manžela a dceru, ale až do jejich smrti i o Györgyovy rodiče. György rychle postupoval po akademickém žebříčku a brzy se stal profesorem archeologie na budapešťské univerzitě. Stál v čele kruhu intelektuálů, kteří se pravidelně scházeli v bytě Lászlóových a probírali filozofii, politiku i dějiny. Pohrdali stalinistickým režimem, v němž museli žít, a třebaže měl György jistou slabost pro socialistické principy, totalitu nesnášel. Touha po demokracii ho nutila žít ve stavu neustálé ostražitosti; a to proto, že jeho politické názory byly považovány za nebezpečné a revoluční.

Do takového prostředí se tedy narodila Rachael. Matka se držela diskrétně v pozadí, podporovala manžela a starala se o rodinu. Ale válka a to, co přišlo po ní, si vyžádaly svoji daň. Trpěla úzkostí kvůli Györgymu, bála se, že ho kvůli radikálním názorům zavřou. Také se strachovala o židovské přátele, z nichž mnozí byli internováni a někteří posláni pryč z Budapešti. Šířily se zvěsti, že lidé jsou vězněni v táborech anebo ještě něco horšího.

Deprivace z války, přídělů, bombardování a zničení jejího milovaného města, to vše Irmu vyčerpávalo a jednoho dne, když byla Rachael ve škole, matka zkolabovala na ulici. Soused ji našel ležet na chodníku nedaleko parku, nákup rozházený všude kolem. S pomocí několika kolemjdoucích ji zvedl a odnesl do domu a po schodech nahoru. Když přišla Rachael domů, čekal na ni otec se smutnou zprávou.

„Byl tu doktor. Maminka utrpěla mrtvici. Musíme se připravit na nejhorší. Lékaři jí nedávají moc naděje.“

Tři dny a noci spolu seděli u její postele, až dalšího rána Irma otevřela své krásné zelené oči, vydala zvláštní kolotavý zvuk a zemřela.

Pak už se Rachael nevrátila do školy. Třebaže jí bylo jenom šestnáct, byla odhodlaná postarat se o otce a vsugerovala si myšlenku, že musí zůstat doma, aby byl v bezpečí. Představa, že by měla každý den chodit do školy a žít si vlastní život, odlišný od jeho, jí přišla nemožná. Co kdyby i on zemřel, když by byla ve škole? Zůstala by opuštěná, osamělá, sirotek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fotografie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.