Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pavel Vrána

ANDÍLCI SE PEROU

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7365. publikaci

Ilustrace Jaromír F. Palme
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 96
Vydání 1., 2019

Vytiskla tiskárna TNM print, s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2019
Cover Illustration © Jaromír F. Palme

ISBN 978-80-271-1135-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-1134-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2855-6 (print)

PŘEDMLUVA

Jsi spíš andílek, nebo čertík?

Díky této kouzelné knížce plné humoru a vlídného pohledu na svět zjistíš, že je to vlastně úplně jedno. Ono to totiž s dobrem a zlem není vždy až tak jednoduché. Příběh jedné andělské rodinky, kde tatínek je vzorňák, maminka Andělka má v očích čertíky a jejich děti se kamarádí s malými čertisky z pekla, kteří mají toho nejbáječnějšího dědečka na světě, tě určitě nadchne stejně jako nás.

Pavlína Jurková a Jarmila Vlčková

(hrající spisovatelky a píšící herečky, autorky knižní série Viktor a záhadná teta Bobina a Viktor a případ zmizelého psa)

NADPŘIROZENÉ BYTOSTI: ANDĚLÉ, ČERTI A STRAŠIDLA

Kdo jsou andělé a kde se tu vzali, asi nikdo z lidí doopravdy neví. Všichni se jen dohadují.

Když jsem byl malý kluk, tak mi doma říkali, že každý člověk má svého anděla strážného. Můj tatínek tvrdil, že musím mít nejmíň dva až tři, protože jeden na mě nemůže stačit, když se podívá, co provádím, odkud a kam jsem spadl nebo jak se mi podařilo uskočit před motorkou a skončit jen s odřenými koleny a lokty. Pak o mě říkali, že mám sice andělské oči, ale z každého oka mrká deset čertů.

Myslím, že je to všechno trochu jinak.

Anděly určitě potkávám každý den. Jenom jsou převlečení za lidi. Sami dělají jen dobro a dobré skutky, jenže to jim nestačí, oni k tomu nabádají a přesvědčují i všechny lidi ve svém okolí. Jestli zároveň stačí ještě dělat někomu andělíčka strážníčka, nebo strážní službu mají jiní, to nevím.

Nepochybně jsou celé andělské rodiny. Musí si přece vychovávat své nástupce, než jednou zestárnou a svoji službu nebudou zvládat.

Totéž jistě platí i o čertech. Možná jich není tolik jako andělů, ale o to jsou usilovnější a vymýšlejí stále nové a překvapivé čertoviny, aby dokázali anděly převézt, oblafnout, vodit je za nos, hrát si s nimi jako kočka s myší, snaží se je nachytat s kalhotami u kolen a udělat jim před nosem z obyčejného a slušného člověka hříšníka zralého k věčnému zatracení.

Ani jedni to nemají lehké. Andělé si samozřejmě nenechají všechno líbit a neskočí hned tak nějakému čertisku na špek. Pečlivě sledují, co se kde okolo čertů šustne, a jeden druhého upozorňují na to, že se čerti někde nečekaně začali rojit, což vypadá na nějakou nezbednost, špatnost, kulišárnu, popřípadě hrozivé darebáctví, v němž jde o to, nakazit co největší množství hodných lidí infekční špatnolitidou. To znamená, že je nutné pustit se do andělské práce.

Prostě je to odvěký zápas mezi dobrem a zlem a my věříme a doufáme, že dobro je na tom lépe. Musíme ale přiznat, že ten boj není zdaleka tak lítý a neúprosný, jako býval. Dříve jen uviděl anděl zdáli čerta, svolal sbory andělů v plné zbroji, v čele s archandělem Gabrielem, a hnal meči plamennými ušmudlané čertíky tam, kam patří.

Ta nesmiřitelnost už tu není a všechno je trochu jinak. Však sami poznáte, co se vlastně okolo nás děje.

Nejsou tu však jen andělé a čerti. Mezi nadpřirozené bytosti patří také strašidla, především vodníci, hastrmani, čarodějové, čarodějnice, skřítkové, trpaslíci, draci, hejkalové, bludičky, rusalky a spousta dalších až neuvěřitelně zvláštních postav, jaké si ani představit nedovedete do té doby, než najednou stojí před vámi.

Všechny ty bytosti, o kterých jste si právě přečetli, že jsou mezi námi, nemůže každý jen tak vidět. To je jedna z jejich nejdůležitějších vlastností. Mohou se zjevovat a mizet podle vlastního uvážení a přání. Jen málo smrtelníků má ten dar vidět je kdykoliv.

Mluvíme zde o andělech, čertech a strašidlech působících v Čechách, na Moravě a ve Slezsku. To je zásadní informace, protože nikde jinde ve světě nejsou tyto bytosti tak úzce spjaté se zemí, kde působí, jako u nás. Nejsou to zlé a krvelačné bestie jako například v severských zemích. I ten náš čert je v podstatě většinou spravedlivý a s vodníkem, často i s drakem, se dokážete domluvit.

U ANDĚLŮ DOMA

Tatínek anděl Ota Noël býval na zemi úplně obyčejný, ale vlastně neobyčejný obchodník. Slušný, poctivý, veselý i ochotný a tak oblíbený, že ho všichni vychvalovali až do nebes, a vychvalovali ho tak dlouho, že byl najednou na nebesích a všem se po něm stýskalo. Jednou se k němu přidala půvabná Andělka Noëlka, vzali se, a aby jim nebylo smutno, měli dvě děti – Otíka a Lucinku.

To bylo potom tak…

Kousek od brány, kterou hlídá svatý Petr, přesně v mrakovém domě pořadím šestém, v ulici, která se jmenuje tak, že se to nedá zapamatovat, nebyla vůbec dobrá nálada. Táta přecházel z pokoje do pokoje, sem tam zašel i do kuchyně a pořád sledoval hodiny. Děti už měly být doma určitě nejmíň půl hodiny. Ne že by se zdržely někde poprvé, ale nikdy to nebylo víc než deset minut.

Maminka pokyvovala hlavou: „Rostou nám děti, rostou. Bude s nimi čím dál víc práce. Já ti říkala, abys je nenechával kamarádit s těmi chlupáči ocasatými. Stačí se na ně podívat a hned víš, že budou problémy. Jeden je hnědý, druhý černý, místo oblečení mají chlupy. Když si hrají s našimi dětmi v pokojíčku, musím potom vysávat, protože pořád línají a chlupy se z nich jen sypou. Minule z nich vypadlo i pár blech. Kdo to kdy viděl, aby v nebi byly blechy?!“

Vtom vrzla vrátka před domem. Malí hříšníci se právě vraceli. Rodiče, kteří jim chtěli povědět něco o tom, že se má domů chodit včas, ztratili oba řeč. Stačilo se na ty malé nezbedy podívat a bylo jasno. To nepřišli do nebeského příbytku malí něžní andílci. Spíš se to, co vešlo do dveří, podobalo dvěma hroudám černočerného uhlí, ze kterého probleskovaly dva páry andělsky něžně modrých očí.

„Uličníci, darebáci, mizerní umouněnci, špindírové špinaví ukoptění, čuňačinčí neumytci, tohle, co s vámi provedu, si budete dlouho pamatovat! Svatého Scholastika s metlou na vás, nezvedenci! Bez večeře půjdete spát a žádná pohádka před spaním nebude. Maminko, připrav pračku a dej jí na nejvyšší výkon. Vy dva se ani nesvlíkejte! Do pračky půjdete nejdřív tak, jak jste, a potom znova nahatí. To oblečení budeme muset asi vyhodit a vás nakonec ještě šoupneme do čistírny peří. Tohle jsem ještě nezažil, a že jsem už na nebi pěkných pár let. Snad vás nikdo neviděl…“

Tatínek byl rozzlobený jako ještě nikdy. Šel se projít, aby se z té hrůzy trochu vzpamatoval. Děti už se čistily v pračce, ale tatíkovy projevy na ně asi neudělaly náležitý dojem, protože se z pračky (ve které to určitě nebylo nic příjemného) každou chvíli ozýval hurónský smích.

Pračka doprala, maminka děti vytáhla za uši ven, zjistila, že i křídla jsou docela v pořádku, šoupla oběma potají něco k večeři a hnala je do postýlek. Otík i Lucinka se jí oba pověsili na krk, aby jí dali pusu na dobrou noc. Maminka si jen povzdechla: „Stálo vám to za to? Hubování od tatínka a potom ještě pračka… Nevím, nevím.“

Oba se znovu rozchechtali, až začali škytat. „Stálo to za to, mami! Kdybys viděla, jaká byla tam dole u čertíků sranda…“

Hned dostali každý za tu „srandu“ pohlavek a už od maminky uslyšeli jen „pomodlit a spát“, a to takovým hlasem, že se nedalo udělat nic jiného než poslechnout.

Maminka se posadila v kuchyni, uvařila si hrnek čaje, a než se tatínek vrátil domů, vzpomínala na doby, kdy s kamarádkami prožívala podobná dobrodružství jako ti její nezvedenci. Nakonec si jen povzdechla: „Jsou to uličníci. To tatínek asi nikdy nepochopí. On byl asi vždycky vzorňák.“

PROČ SE DĚTI CHECHTALY…

Maminku moc lákalo přikrčit se ke klíčové dírce pokojíčku a poslechnout si, o čem tam její děti potichu brebentí a chechtají se přitom, až škytají. Pak si ale řekla, že jí to stejně brzy vybreptají, protože se budou potřebovat s někým o tu velikou legraci podělit. Však se dočká.

Otík s Lucinkou se k sobě stulili pod jednu deku a vzpomínali, jak to vlastně všechno začalo.

Tatínek je poslal do takového malého městečka, Rožmitál pod Třemšínem se jmenuje, aby se pokusili napravit jednu starou klevetnici, která se svými jedovatými řečmi jako rozeklaným hadím jazykem snažila znepříjemňovat život všem okolo a pomluvami jako by i hadího jedu ukapávala.

„Poslouchejte,“ povídal tatínek, „vždyť ta babizna si tím svým jazykem přímo dláždí cestu do pekla. Musíte za ní a po dobrém jí našeptávat, jak to s ní může hrozně dopadnout. Kdyby to jinak nešlo a dělala, jako by vás neslyšela, můžete se jí i ukázat ve své andělské kráse. V nejhorším případě před ní zamávejte mečem plamenným, ale pro všechny svaté, ať to tam nepodpálíte!“

To bylo něco pro andělské uličníky. Taková zodpovědná práce! Tatínek jim sotva stačil ukázat, jak babizna vypadá, a oba byli v prachu. Do Rožmitálu dorazili vcukuletu. Cestování jim šlo jako z partesu. Babku našli také za okamžik, ale v tu chvíli jim bylo jasné, že nepřiletěli sami, že stejný nápad jako jejich tatínek měli i v pekle. Na babčině ramenou seděli dva ušmudlaní čertíci asi stejně staří jako oni. Jeden tmavý, druhý světlejší flekatý, jeden chundelatý jako ovce, druhý srst hrubou, že připomínal rejžák na výletě. Byli to už dlouho jejich kamarádi, kteří k nim i občas směli domů. Ale tohle bylo trochu moc. Andílci na sebe mrkli, rozletěli se jako dělové koule a srazili čertíky babce z ramen. Čertiskům zablýskalo v očích a strhla se rvačka jako malovaná. Ani jedna dvojice si babky nevšímala. Možná za to trochu mohlo našeptávání od čertíků, možná to vůbec nebyla jejich vina, ale stará hříšnice zastavila jednu tetku, která šla z obchodu, chytila ji za rukáv, naklonila se k jejímu uchu a spustila pomlouvačnou řeč o děvčeti s krásným úsměvem, které šlo právě okolo.

„Víte, teta, já bych křivého slova o nikom neřekla, ale jako že je Bůh nade mnou, tak…“ Ještě se stačila s úlisným úšklebkem pokřižovat a pak se děly věci. Andílci i čertí kluci se rázem přestali bít. Tohle babča přepískla.

„Co my se tu budeme kvůli babizně mydlit? Ukážeme jí, brácho, jízdu!“ zavelel chundelatý čerchmant. „Kamarádi andělský, pojeďte s námi, protože to jste ještě nezažili!“

Andílci se na sebe podívali, mrkli a společně zaječeli: „Jedéééém!!!“

Čertíci něco zabreptali a z báby byla koule asi tak veliká jako míč na házenou – s vytřeštěnýma očima, rozcuchanými vlasy a uječenou zlolajnou hubou, která teď vydávala jen vyděšené skřeky. Celá parta vmžiku vyletěla na vrch Třemšín, kde je pod zříceninou hradu jedna z bran do pekel. Všichni si s babou pohazovali, sem tam s ní pinkali o zem, aby věděla, zač je toho loket, a svištěli celým peklem jako vichřice. Občas babu hodili do nějakého kotle, chvíli ji tam nechali, mezitím si stačili zahrát na honěnou a na pikanou.

Vtom si andílci uvědomili, kolik už je hodin a že měli být dávno doma. Stejně si ale neodpustili, aby byli u toho, když čertíci zaječeli „góóóóól“ a babiznu hodili třemšínskou pekelnou bránou do Rožmitálu na náměstí, kde se už ve své vlastní podobě rozpleskla do jediné kaluže široko daleko. Jen se s kluky čertími ještě rychle dohodli, jak půjdou tu milou paní zkontrolovat a zjistit, čí nakonec bude.

To už ale oba andílci věděli dvě věci: Doma mají veliký malér. Ale zato si užili se dvěma prima kamarády.

JAK TO BUDE S POHÁDKOU…

Maminka měla pravdu, když si myslila, že jí děti brzy prozradí, co se vlastně stalo. Po snídani ještě oba dělali jako by nic, ale odpoledne se jí vmáčkli na klín a zapřísahali ji, že si všechno musí nechat pro sebe. Maminka poslouchala s vážnou tváří a dalo jí hodně práce, aby se nerozesmála s dětmi, které vyprávěly nejdřív zkroušeně, ale pak se neudržely a smály se a smály. Maminka je ale zarazila.

„To je všechno hezké, že jste možná napravili starou hříšnici. To si můžete myslet vy, může to tak připadat i mně, ale záleží na tom, co tomu řekne tatínek. Nezapomeňte na to, jak jste dorazili domů jako dvě čuňata, a navíc hrozně pozdě. Takhle se tatínek snad ještě nerozzlobil. Já vám něco slíbila a svůj slib splním. Budu mlčet. Jenomže vy mlčet nesmíte. Možná že jste byli potrestaní částečně nespravedlivě. Jenom částečně, protože pozdní příchod a to, jak jste byli špinaví, to si trest zasloužilo. Jak jste si počínali při napravování hříšnice, nevím, nevím, jestli to bylo v pořádku. Navíc s čertí asistencí… Budete mít tatínkovi co vysvětlovat, ale udělat to musíte. Přece nebudete zbabělci.“

Otík s Lucinkou koukali jako dvě čerstvě vyorané myši. Takhle vážně s nimi maminka ještě nemluvila. Třeba má pravdu a tatínek to všechno možná pochopí. Vždyť má přece andělskou trpělivost.

Než tatínek přišel, bylo to k nepřečkání. Oba byli hodně nervózní a netrpělivě přešlapovali u okna, jak ho vyhlíželi. Dohadovali se, kdo začne a co bude povídat. Nakonec bylo všechno jinak. Jen tatínek vešel do dveří, děti se mu vrhly kolem krku a začaly ho o překot ujišťovat, že už budou hodní. Tatínek stál mezi dveřmi a čekal, až ho konečně pustí. Když se dočkal, natáhl si bačkory a zeptal se, jestli by mu nechtěli třeba povědět, jak to vlastně bylo. V tu chvíli Otík i Lucinka zapomněli, na čem se domluvili, a překřikovali jeden druhého, jen aby už to tatínek všechno věděl a přestal se na ně zlobit. Protože z jejich vyprávění by nezmoudřel nikdo, tatínek se obrátil na maminku a zeptal se: „Maminko, ty víš, jak to vlastně bylo?“

Maminka mrkla na děti a zeptala se: „Můžu to povědět já? Nechtěla bych porušit slib.“

Oba zaječeli dvojhlasně: „Jasně, mamííííí! Ten slib rušíme. Povídej, prosím.“

A maminka vyprávěla. Vyprávěla úžasně, jak to jenom maminky umějí. Vesele, vtipně a laskavě. Dokonce i o těch umouněných kamarádech svých dětí povídala hezky, a tak když došla k tomu, jak se z pračky ozýval hlasitý řehot, chechtala se nahlas celá rodina. Maminka je maminka. Když andílci viděli, jaká je doma veselá nálada, už přemýšleli, jak na tatínka, aby bylo všechno dokonale odpuštěno.

„Tatí, a nevíš, jak to dopadá s tou hříšnicí? My jsme se ji snažili napravit a ani nebyl potřeba plamenný meč. Ten zastoupili čertíci. Byli hrozně přesvědčiví…“

„Víte, vy uličníci, že máte asi pravdu. Ta nepříjemná paní teď jen sedí doma, kouká z okna a třese se strachy. Usmívá se na všechny a hází dětem z okna bonbony. Uvidíme, jestli jí to vydrží. Vaše kamarády tam dole asi moc nepochválili. Ale možná že jim je to jedno. To jenom my bojujeme o každého hříšníka.“

„Tatí, a co pohádka, když jsme vlastně tak moc nezlobili?“

„Možná byste si ji doopravdy zasloužili. Mám tu jednu rytířskou z dávných dob, když byl ještě Třemšín výstavný hrad. Už víte, jak to tam vypadá. Tak poslouchejte.“

„Tatííííí, a nemohli by přijít poslouchat i chlupatí kamarádi? Vždyť tam byli taky a pomáhali…“

„Co mám s vámi dělat?“ Tatínek si povzdychl, maminka se spokojeně usmívala a andílci šli zahvízdat na čírťata. Ani jim nevadilo, když zaslechli maminku: „Ty chlupy po nich zítra vysajete, a ne aby tu zase skákaly blechy!“