Colleen McCulloughová

HOŘKOSLADKÝ ŽIVOT

Přeložila Šárka Kadlecová

BITTERSWEET by Colleen McCullough © 2014

Translation © 2020 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-3716-8

Val a Alexi Martinezovým

s velkou láskou a mnoha díky

za všechnu jejich vřelost po tolik dlouhých let

ČÁST PRVNÍ

Čtyři ošetřovatelky podle nového stylu

Edda a Grace, Trs a Kačka. Dvoje dvojčata, dcery důstojného pána Thomase Latimera, faráře anglikánské církve při kostele svatého Marka v okresu Corunda a městě stejného jména v Novém Jižním Walesu.

Seděly na čtyřech útlých židlích před mohutným chřtánem krbu, v němž nehořel žádný oheň. Prostorný přijímací pokoj vyplnilo štěbetání žen, které pozvala farářova manželka Maude, aby s ní oslavily událost, k níž mělo dojít za necelý týden: čtyři farářovy dcery odejdou z fary a zahájí ošetřovatelský výcvik v Corundské hlavní nemocnici.

Už mi zbývá sotva týden, už mi zbývá sotva týden! opakovala si Edda v duchu, zatímco snášela trapné vystavování, a těkala pohledem, protože raději nechtěla vidět, jak její nevlastní matka Maude jako obvykle zcela ovládá konverzaci a pořád dokola žvaní.

Vedle Eddiny židle, na samém konci řady, zela v dřevěné podlaze díra a Eddinu pozornost upoutal pohyb uvnitř. Znehybněla a v hloubi duše se zaradovala. To bude pořádná krysa! A vnikne na mátinu oslavu! Už jen pár centimetrů, říkala si, když zahlédla hlavu, pak se hlasitě zajíknu a z plna hrdla zaječím: Krysa! To bude zábava!

Ale než mohla nasadit hlas, spatřila hlavu doopravdy a strnula. Za lesklým černým klínem s rozkmitaným jazykem – obřím na něco takového! – následovalo lesklé černé tělo, tlusté jako ženská paže. Copak o to černé tělo, ale vespod mělo červené břicho. A ta věc lezla dál a dál, dva metry pakobry červenobřiché, smrtelně jedovaté. Jak se sem dostala? Had stále ještě vylézal, připravený vyrazit nepředvídatelným směrem, jen co si vyprostí špičku ocasu. Krbové nářadí viselo na druhé straně ohniště a Eddu od něj oddělovaly nicnetušící Trs, Grace a Kačka, takže by na ně včas nedosáhla.

Její židle měla polstrovaný sedák, ale byla bez područek a tenké nohy se zužovaly do drobných zašpičatělých válečků, o nic tlustších než trubička rtěnky, a tak se Edda zhluboka nadechla, nadzvedla se i s židlí o pár centimetrů a její přední levou nohu zarazila hadovi doprostřed hlavy. Pak prudce, ztěžka dosedla, sedák pevně svírala oběma rukama, odhodlaná udržet se na té běsnící potvoře jako Jack Thurlow, když krotí koně.

Noha prorazila kobře lebku mezi očima a had se vztyčil v celé své délce dvou metrů. Kdosi pronikavě vykřikl a další výkřiky přicházely, zatímco Edda Latimerová tam seděla a měla co dělat, aby udržela židli zaraženou v hlavě hada. Jeho tělo sebou mrskalo, švihalo a tlouklo kolem sebe i do ní, uštědřovalo jí rány, které byly krutější a nemilosrdnější než mužská pěst a snášely se na ni tak hojně a v rychlém sledu, že měla pocit, jako by se ocitla uprostřed rozmazaného víru, jako by na ni ze všech stran útočil stín.

Ženské pobíhaly sem a tam a při pohledu na Eddu s hadem údajně z babských povídaček jenom ječely; překonat strach a pomoci jí, na to se žádná nezmohla.

Až na Kačku, neohroženou krasotinku – ta přeskočila ohniště vyzbrojená sekerkou na štípání třísek, moc velkých na podpal. Uhnula před údery, které had rozdával, a dvěma záseky mu uťala hlavu od páteře.

„Už nemusíš tu židli, Eddičko, držet,“ řekla své sestře a odhodila sekerku. „To byla ale bestie! Budeš samá modřina.“

„Vy jste zešílely!“ vzlykala Grace a po tvářích jí hrůzou tekly slzy.

„Hlupačky!“ pustila se Trs do obou, Eddy i Kačky. Pobledlého důstojného pána Thomase Latimera příliš zaměstnávala péče o jeho ženu, která propadla hysterii, než aby mohl dělat, co dělat toužil – utěšovat svoje úžasně statečné dcery.

Nářek a křik zatím utichaly a hrůza pominula natolik, že se některé nebojácnější ženy shlukly kolem hada, aby se na vlastní oči přesvědčily, že je po smrti – takový velikánský tvor! A jelikož paní Enid Treadbyová i paní Henrietta Burdumová pomáhaly farářovi uklidňovat Maude, nikdo kromě čtyř sester si už ani nevzpomněl na původní účel nevydařené sešlosti. Podstatné bylo, že to zvláštní stvoření Edda Latimerová zabilo smrtelně jedovatého hada z babských povídaček, a teď bylo načase pospíchat domů a věnovat se hlavní náplni corundských žen – klevetám a tomu, co je doprovází, totiž fámám a dohadům.

Čtyři děvčata se přesunula k opuštěnému vozíku s pamlsky, nalila si čaj do tenkých šálků a vrhla se na chlebíčky s okurkami.

„Nejsou ženské blázni?“ poznamenala Trs a rozmáchla se čajovou konvicí. „Člověk by přísahal, že se na nás řítí nebesa! Ale to jsi celá ty, Eddo. Co jsi měla v plánu udělat, kdyby ses tou nohou od židle netrefila?“

„V tom případě bych tě, Trs, musela požádat o radu.“

„Neříkej! Na mě ses každopádně obracet nemusela, protože ti na pomoc přispěchala naše Kačka, další původce geniálních nápadů.“ Trs se rozhlédla. „Sak na ryby, všichni už odcházejí! Dejme se do toho, děvčata, můžeme to spořádat.“

„Z tohohle se bude máti vzpamatovávat dva dny,“ poznamenala vesele Grace a nastavila Trs šálek, aby jí dolila čaj. „Překoná to i otřes ze ztráty čtyř neplacených farních služek.“

Kačka si neslušně odfrkla. „Hloupost, Grace! Ztráta čtyř neplacených služek trápí máti určitě víc než smrt nějakého hada, i kdyby byl sebevětší a sebevíc jedovatý.“

„A navíc,“ přidala se Trs, „jen co se máti vzpamatuje, udělí Eddě kázání, jak hady zabíjet diskrétně a v souladu s dobrými mravy. Vždyť jsi ztropila poprask.“

„Panečku, to tedy ano, poprask jsem vážně způsobila,“ řekla Edda klidně, zatímco si potírala vdolek hustou červenou zavařeninou, kterou završila kopečkem šlehačky. „Mňam! Kdybych ho nezpůsobila, na nás čtyři by žádné vdolky nezbyly. Všechny by zhltly mátiny známé.“ Zasmála se. „Příští pondělí, děvčata! Už příští pondělí si začneme žít po svém. Bez máti. A vy víte, Trs a Kačko, že tím nemyslím nic proti vám.“

„Já to vím moc dobře,“ zabručela Kačka.

Nešlo o to, že by byla Maude Latimerová nesnesitelná záměrně, podle svého nejlepšího vědomí a svědomí byla světicí mezi matkami i macechami. Grace a Edda měly stejného otce jako její vlastní Trs a Kačka a diskriminace mezi nimi nepřicházela v úvahu, jak Maude pohotově vykládala každému, kdo projevil sebemenší zájem o chod fary. Copak by takové čtyři báječné děti mohly být na obtíž někomu, kdo si nepřeje nic jiného než být matkou? A mohlo to vycházet ve skutečnosti stejně dobře jako v Maudiných představách, nebýt jedné fyzické hříčky osudu. Mladší z Maudiných dvojčat, Kačce, totiž nadělil o tolik víc krásy než jejím rozkošným sestřičkám, že je zastiňovala asi tak, jako slunce tlumí záři měsíce.

Od Kaččina útlého dětství až po dnešní oslavu na rozloučenou Maude její dokonalost vytrubovala do každého ucha, které se ocitlo na doslech. Soukromé názory ostatních se sice s tím, co Maude hlásala veřejně, shodovaly, ale propána, vždyť už to všechny tak unavovalo, dívat se, jak Maude pevně drží Kačku za ruku a tři zbylé sestry jdou o krok za ní. Celá Corunda byla zajedno v tom, že Maude tím vlastně dělá Kačce z jejích sester tři nesmiřitelné nepřítelkyně – jak musejí Edda, Grace i Trs Kačku nesnášet! Navíc lidé docházeli k závěru, že je Kačka určitě protivná, rozmazlená a nesnesitelně namyšlená.

Jenže tomu tak nebylo, ačkoli nikdo, až na faráře, netušil proč. Ten si vysvětloval lásku mezi svými dcerami jako jasný, hmatatelný důkaz toho, jak moc je Bůh miluje. Maude byla samozřejmě přesvědčená, že zásluhy, které její manžel připisuje Bohu, patří po právu pouze a jedině jí.

Latimerova děvčata Maude stejnou měrou litovala jako nesnášela, a pokud ji měla ráda, pak pouze tak, jak je to běžné mezi ženami jedné rodiny, ať už je pojí, či nepojí pokrevní pouto. A tím, co všechna čtyři děvčata sjednotilo v neotřesitelném spojenectví proti Maude, nebyly nesnáze těch tří na okraji jejího zájmu, ale soužení Kačky, na niž všechen svůj zájem soustředila.

Kačka měla být drzé a rozmazlené dítě, a místo toho byla plachá, tichá a do sebe uzavřená. Edda a Grace byly o dvacet měsíců starší, a tak si toho všimly o hodně dřív než Trs, ale jakmile si to kterákoli z nich uvědomila, začalo jim dělat to, co si vysvětlovaly jako matčin vliv na Kačku, velké starosti. Jak vlastně k takovému spiknutí na ochranu Kačky před Maude dospěly, už halila mlha raného dětství, jednoznačně však postupem času sílilo.

Hlavní nápor každého většího pozdvižení nesla dominantní Edda a tento vzorec se ustálil, když jako dvanáctiletá přistihla desetiletou Kačku, jak si bere na obličej struhadlo na sýr, struhadlo jí vyškubla a hnala ji za tatíčkem, nejhodnějším a nejlaskavějším člověkem na světě. A ten si s tou krizí skvěle poradil. Potíže vyřešil jediným způsobem, jaký znal. Svou dcerušku přesvědčil, že pokusem se zmrzačit uráží Boha, jenž ji učinil krásnou z nějakého nepochopitelného důvodu známého pouze jemu, z důvodu, který ona jednoho dne rovněž pochopí.

To Kačku drželo až do zahájení posledního ročníku na Corundské dívčí akademii, instituci anglikánské církve. Začátek vzdělávání starších dvojčat farář odložil a těch mladších urychlil, a tak všechna čtyři děvčata prošla základní i střední školou ve stejné třídě a maturovala společně. Ředitelka jejich školy, zarputilá Skotka, přivítala oněch jedenáct dívek, které zůstaly ve škole až do posledního ročníku, řečí zamýšlenou spíše k tomu, aby jejich očekávání od života mírnila než povzbuzovala.

„Vaši rodiče vám umožnili sklízet plody dvou až čtyř let dalšího vzdělávání, když vás nechali na Corundské dívčí akademii, dokud neodmaturujete,“ pravila s vykrouženými samohláskami člověka, který studoval v Oxfordu, „k čemuž dojde na konci tohoto roku, léta Páně 1924. Až budete maturovat, budete mít skvělé vzdělání – na ženy skvělé. V angličtině, matematice, starověké i moderní historii, zeměpisu, přírodních vědách, latině a řečtině získáte základy pro univerzitní studium.“ Pak se významně odmlčela, než přešla k závěrečným slovům.

„Pro vás je však nejlepší z dostupných možností výhodný sňatek. Pokud se rozhodnete zůstat svobodné a budete se muset živit samy, máte na výběr ze dvou povolání: učitelka na základních a několika málo středních školách nebo práce sekretářky.“

K tomuto proslovu přidala Maude Latimerová následující neděli při obědě dovětek. „Copak výhodný sňatek! Ten je u vás, děvčata, samozřejmostí. Ale žádná dcera z fary u Svatého Marka si nemusí špinit ruce prací na obživu. Dokud se nevdáte, budete bydlet doma a pomůžete mi s péčí o domácnost.“

V září roku 1925, když bylo Eddě a Grace devatenáct a Trs a Kačce osmnáct, vešla Kačka do farních stájí a našla tam kus provazu. Opatřila ho na jednom konci smyčkou a přehodila přes trám, potom smyčkou prostrčila hlavu a vylezla na prázdný sud od benzinu. Když ji objevila Edda, sud už byl odkopnutý a Kačka tam visela s žalostným klidem, ochotná připravit se o život. Edda později nedokázala pochopit, kde na to vzala sílu, ale vyprostila ji z provazu, ve kterém se Kačka škrtila, než mohla být napáchána skutečná škoda.

Tentokrát neodvedla Kačku k faráři hned. „Sestřičko moje nejdražší, tohle přece nemůžeš dělat, to nemůžeš!“ naříkala a tiskla svou tvář k chomáči hedvábných vlasů. „Nic nemůže být takhle zlé!“

Ale když se Kačka zmohla na sípavou odpověď, Edda pochopila, že je to ještě horší.

„Já nechci být, Eddo, krásná, příčí se mi to! Proč máti nemůže mlčet, dát mi na chvíli pokoj? Ale to ona ne. Pro každého, kdo je svolný ji poslouchat, jsem Helena Trojská. A ona – ona mě nenechá oblékat se prostě nebo se nelíčit – Eddo, já ti přísahám, že kdyby mohla, provdá mě za prince waleského!“

Edda se to pokusila zlehčit. „Pokud jde o Jeho královskou Výsost, dokonce i máti si musí uvědomovat, že nejsi jeho typ. Ten si potrpí na vdané a daleko starší ženy.“

Vysloužila si tím sice uslzené zasmání, ale musela mluvit ještě hodně dlouho a vynaložit na to všechnu svou přesvědčivost, než Kačka souhlasila, že se svěří se svým trápením otci.

„Nejsi, Kačko, sama,“ přesvědčovala ji Edda. „Jen se podívej na mě! Prodala bych duši ďáblu – a to myslím vážně! – za možnost stát se lékařkou. Lékařský diplom je to jediné, po čem jsem kdy toužila. Ale mít ho nemůžu. Tak zaprvé, na to nejsou peníze a nikdy nebudou. A zadruhé, tatíček to v hloubi duše neschvaluje – a kdepak, není to proto, že by měl námitky proti pracujícím ženám, ale jde o to, jak ošklivě se všichni chovají k ženám s lékařskou profesí. Myslí si, že bych z toho byla nešťastná. Já vím, že se mýlí, jenže on si to nenechá vymluvit.“

Popadla Kaččinu paži a stiskla ji ve svých silných, štíhlých prstech.

„Proč si myslíš, že ty jsi jediná, kdo je tu nešťastný, co, můžeš mi to říct? Myslíš, že mě nikdy nenapadlo se pověsit? To víš, že napadlo! A ne jednou, ale mnohokrát.“

A tak už byla Kačka tvárná jako hlína, když Edda přišla za Thomasem Latimerem se zprávou, že se její sestra pokusila oběsit.

„Propána, propáníčka,“ šeptal a po jeho hezkém, oválném obličeji se koulely slzy. „Na zločin sebevraždy má Bůh zvláštní peklo – nejde o jámu ani oheň a při utrpení tam není žádná společnost. Ten, kdo spáchá sebevraždu, bloumá širou věčností navždy sám. Nikdy nespatří jiný obličej, neuslyší jiný hlas, nezakusí muka ani extázi! Přísahej mi, Katherine, že se už v životě nepokusíš jakkoli si ublížit!“

Kačka přísahala a svou přísahu dodržela, ale i tak na ni všechny tři sestry dávaly mimořádný pozor.

A nakonec se ukázalo, že k pokusu o sebevraždu došlo přesně ve správnou chvíli, díky skutečnosti, že byl farář od Svatého Marka členem správní rady Corundské hlavní nemocnice. Rada se sešla týden po Kaččině krizi a mimo jiné při svém jednání zmínila skutečnost, že Ministerstvo zdravotnictví Nového Jižního Walesu bude v roce 1926 zavádět nový typ ošetřovatelek: ošetřovatelky řádně vyškolené, vzdělané a registrované. Tohle, pomyslel si farář okamžitě, je vhodná kariéra pro dívku, kterou vychovali jako dámu. Nejvíc ale faráře potěšilo, že se od těchto nových, řádně vyškolených ošetřovatelek bude vyžadovat, aby bydlely v areálu nemocnice, a byly tak v případě potřeby kdykoli k dispozici. Když se z jejich platu odečtou částky za ubytování, uniformy a knihy, zbude jim almužna, ale každé z jeho děvčat mělo skromné věno v hodnotě pěti set liber a taková almužna znamenala, že na ně nebudou muset sáhnout, nehledě k tomu, že Maude si už stěžovala, že čtyři další žaludky jsou na domácí práce na faře trochu moc. Proč tedy, říkal si farář, když ve svém Fordu Model T pospíchal domů, nezamávat děvčatům před nosem zaměstnáním ošetřovatelky? Hodí se pro dámy, ubytují je v nemocnici, dostanou nějakou almužnu – a (ačkoli byl příliš loajální na to, aby si něco takového byť jen pomyslel) osvobodí se od zkázonosné Maude.

Nejdřív to zkusil na Eddě a tu to samozřejmě šíleně, k zbláznění nadchlo, takže bylo poměrně snadné přesvědčit i Grace, která se zdráhala nejvíc. A pokud snad u Grace a Kačky zabrala spíš vyhlídka, že se zbaví Maude, než vidina práce samotné, co na tom záleželo?

Daleko těžší byla bitva, kterou musel farář zcela sám vybojovat s nemocniční správní radou, když se snažil jejích dvanáct členů přesvědčit, že by se Corundská hlavní měla přidat k nemocnicím, které razí ošetřování po novém. Jenže v Thomasi Latimerovi se pod ladnou slupkou gazely skrýval lev, třebaže zapomenutý tak, že musel být prožraný od molů. A poprvé v dějinách Corundy ten lev zařval. S důstojným pánem Latimerem, který cení zuby a vytahuje drápy, si lidé jako vrchní správce Corundské hlavní nemocnice Frank Campbell poradit neuměli. A tak vyhrál důstojný pán na celé čáře, nesmírně potěšený tím, co zmůže lví bojovnost.

Sestry Latimerovy se asi nenajedly úplně dosyta, nicméně se najedly dost a hleděly se na sebe s tichým triumfem v očích. Přijímací pokoj zel prázdnotou, a pokud zbyl v konvicích nějaký čaj, byl přelouhovaný; přesto v každé z těch čtyř mladých hrudí srdce plesalo radostí.

„Příští pondělí už budeme bez Maude,“ prohodila Kačka.

„Kačko! Takhle jí říkat nemůžeš, vždyť je to tvoje pravá matka,“ zhrozila se Grace.

„To tedy můžu, když se mi zachce.“

„Nech ji být, Grace, oslavuje svou emancipaci,“ řekla Edda s úsměvem. Trs byla jako jediná z nich prakticky založená, a tak upřela zrak na hadí tělo. „Je po zábavě, děvčata,“ prohlásila a vstala. „Čas na úklid.“

Při pohledu na hada v tratolišti krve se Grace otřásla. „Nevadí mi vybírat čajové lístky z konvic, ale tohle uklízet nebudu!“

„Jelikož ses nezmohla na nic jiného než pištění a ječení, když se tu ten had objevil, tak to rozhodně uklízet budeš,“ řekla jí Edda.

Trs se uchechtla. „To ti, Grace, připadá nechutné? Jen počkej, až budeš na nemocničním oddělení!“

Plné rty se stáhly do tenké linky, Grace si založila ruce na prsou a na svoje sestry se zamračila. „Začnu, až budu muset, ani o minutu dřív,“ prohlásila. „Ty jsi tady, Kačko, nadělala všechnu tu krev, když jsi mu usekla hlavu, tak si to ukliď.“ Najednou se jí dobrá nálada vrátila a Grace se zahihňala. „No ne, děvčata, jen si to představte! Naše dny neplacených služebných jsou sečteny! Corundská hlavní nemocnice, tady nás máš!“

„Bereme i to nechutné,“ řekla Edda.

Ačkoli důstojný pán Thomas Latimer nepocházel z Corundy, v žilách mu kolovalo trochu treadbyovské krve. Když ho před dvaadvaceti lety jmenovali farářem anglikánské církve v kostele svatého Marka v Corundě, právě tou špetkou treadbyovské krve byl pro převážně anglikánské věřící přijatelný navzdory svému mládí a relativnímu nedostatku zkušeností, třebaže nic z výše jmenovaného nebylo pociťováno jako zásadní nedostatek, neboť v Corundě rádi hnětli tvárnou hlínu podle svých představ. Jeho manželka Adelaide pocházela z dobré rodiny a byla hodně oblíbená, což bylo víc, než se povětšinou dalo říct o farní hospodyni, Maude Treadbyové Scobieové, bezdětné vdově s vhodnou krví a přemrštěnou představou o vlastní důležitosti.

Thomas a Adelaide si získávali čím dál větší oblibu, protože farář, mimořádně hezký takovým tím akademickým způsobem, byl jemná a důvěřivá duše a Adelaide rovněž. S náležitým odstupem přišlo těhotenství a 13. listopadu roku 1906 Adelaide porodila dvojčata Eddu a Grace. Krvácela tak strašlivě, že to z ní vysálo všechen život, a zemřela.

Vzhledem k tomu, že se už schopná paní Scobieová dobře vyznala ve všech záležitostech týkajících se fary, správa Svatého Marka usoudila, že by si ji měl truchlící Thomas Latimer ponechat ve svých službách, tím spíš, že tu byla čerstvě narozená miminka. Maude Scobieová byla o šest let starší než farář, a navíc se jí už překulila třicítka. Měla úžasně uhlazené způsoby, byla nápadně hezká a s velkou radostí souhlasila, že bude dál dělat hospodyni. Ta práce nebyla žádný zlatý důl, ale moc se při ní nenadřela, správa totiž ochotně platila chůvu i uklízečku.

Celý sbor věřících chápal, když se farář rok po smrti své první manželky oženil podruhé a vzal si Maude Scobieovou. Ta ihned otěhotněla a prvního srpna roku 1907 trochu předčasně porodila dvojčata. Pokřtili je Heather a Katherine, ačkoli později se jim začalo říkat Trs a Kačka. Maude však umřít nehodlala, jejím úmyslem bylo přežít faráře, a pokud možno i svoje vlastní děti. Coby manželku faráře ji teď obec daleko lépe poznala a – až na pár výjimek – nenáviděla pro její vlezlost, plytkost a ostré lokty. V Corundě se soudilo, že se Thomas Latimer nechal vlákat do sňatku se zákeřnou harpyjí. Podobné úsudky měly Maude zdrtit, ani však nenahlodaly její samolibost. Maude totiž patřila k lidem, jejichž ješitnost narůstá do takových rozměrů a zapustí v nich tak pevné kořeny, že nemají nejmenší tušení, že jsou v nelibosti. Sarkasmus i ironie po ní stékaly jako voda po peří a urážky pro ni byly jen něčím, čím ona sama častovala jiné. K tomu všemu měla neuvěřitelné štěstí: Její manžel sice poměrně záhy po sňatku prohlédl, ale manželství chápal jako posvátný a celoživotní svazek, který nelze rozbít ani znesvětit. Bez ohledu na to, jak nevhodnou manželkou mu Maude byla, Thomas Latimer při ní stál. Jednal s ní trpělivě, v tom jí vyhověl, ono obratně vymluvil, snášel její výbuchy hněvu i výkyvy nálad a ani ve snu ho nenapadlo svůj svatební slib, byť jen v myšlenkách, porušit. A pokud se mu snad přece někdy letmo mihlo hlavou, jak by bylo skvělé, kdyby se Maude zamilovala do někoho jiného, zděšeně tu myšlenku potlačil v samém zárodku.

Ani jeden z obou párů dvojčat nebyl zcela totožný, což vedlo k bouřlivým diskusím o tom, v čem vlastně „jednovaječnost“ u dvojčat spočívá. Edda a Grace zdědily po své matce výšku a štíhlost, po otci schopnost ladného pohybu. Byly rozkošné na pohled, vykazovaly shodné rysy v obličeji, stejné ruce i chodidla, vlasy měly obě tak tmavé, že se daly označit za černé, k tomu vysoko klenuté obočí, dlouhé husté řasy a světle šedé oči. Přesto se mezi nimi našly rozdíly. Zatímco Gracina kukadla byla doširoka otevřená a od narození vypadala smutně, čehož Grace hojně využívala, Edda měla oči hlouběji posazené, zpola zakryté ospalými víčky a bylo na nich něco zvláštního. Časem se ukázalo, že Edda je nesmírně inteligentní, svéhlavá a poněkud nepřizpůsobivá, kdežto Grace netíhne k četbě ani nebaží po znalostech a každého dráždí svými sklony si stěžovat – ba co hůř, fňukat. To mělo za následek, že většina lidí už jejich podobnost nevnímala, když Grace a Edda zahájily svůj ošetřovatelský výcvik, protože temperament jim vtiskl do tváře zcela odlišný výraz a oči každé z nich se upíraly jinam.

Maude k nim nikdy doopravdy nepřilnula, ale svoje antipatie dovedně skrývala. Na první pohled byla všechna děvčata stejně čistá a upravená, na jejich oblečení se vynakládaly rovnocenné výdaje a byla spravedlivě vedena k poslušnosti. Pokud snad byla barevnost, kterou Maude vybírala pro svoje vlastní dvojčata, slušivější než ta, kterou dopřávala dcerám Adelaidy – nu… Nemohlo to vydržet a ani nevydrželo déle než do poloviny jejich puberty, kdy se děvčata obrátila na tatíčka s tím, že si chtějí sama volit styl a barvy. Když se jejich adolescentní módní vzpoura přehnala, Maude – naštěstí pro Eddu a Grace – díky své selektivní hluchotě neslyšela všeobecně panující názor, že mají v odívání mnohem lepší vkus než ona.

Trs a Kačka (z těch dvou se jako první narodila Trs) si byly v něčem podobnější, v jiném naopak méně podobné než starší pár. Vyvedly se po své matce, kapesní verzi Venuše: byly drobné, s bujným a pěkně tvarovanými poprsím, útlým pasem, vydutými boky a skvostnýma nohama. Dostaly do vínku přesně ten pravý druh krásy pro děvčátka, a tak byly prakticky už od narození vskutku úchvatné a lidé s velkým potěšením přijímali skutečnost, že v případě Trs a Kačky Latimerových Bůh použil stejnou formu dvakrát. Důlky, kudrny, okouzlující úsměv a obrovské kulaté oči jim dodávaly čarovný, dojemný půvab koťátek a to vše završovalo klenuté čelo, špičatá bradička a křivka rtů, kterou vzdáleně připomínaly Monu Lisu. Stejný měly i tenký a krátký, rovný nosánek, ústa s plnými rty, vysoko posazené lícní kosti a jemný oblouk obočí.

Co však společného neměly, bylo zbarvení, a v tom právě spočíval ten rozdíl mezi sluníčkem Kačkou a tlumeným měsíčkem Trs. Ta byla celá do medova, od nazlátlého jantaru vlasů přes svěže broskvovou pokožku po mírné a střízlivé oči se žlutým nádechem, laděná do řady odstínů téže základní barvy, jako by malíř musel pracovat s přísně omezenou paletou. Ale ta Kačka! Kde Trs ladila, ona byla samý kontrast. Nejnápadnější na ní byla pleť syté světlehnědé barvy, kterou někteří nazývali „café au lait“, zatímco jiní, méně naklonění ke shovívavosti, si šeptali, že se Maudina rodina musela někde začmoudit. Kaččiny vlasy, obočí a řasy byly téměř průsvitné, plavé jako len bez špetky hřejivosti a proti tmavé pokožce se vyjímaly natolik úchvatně, že pouze čas učinil přítrž pomluvám, že jí vlasy odbarvuje Maude peroxidem vodíku. Kaččin jedinečný vzhled završovaly její oči, zářivě modré s levandulovým žilkováním, které se objevovalo a mizelo podle jejích nálad. Když si myslela, že ji nikdo nepozoruje, nehleděla na svět zdaleka tak klidně jako její dvojče, světýlka v očích jí polekaně, dokonce trochu vyděšeně plápolala, a pokud se věci vymykaly jejímu chápání i kontrole, světlo zhaslo a Kačka se uchýlila do svého soukromého světa, o němž neřekla živé duši a o jehož existenci měly tušení pouze její tři sestry.

Při pohledu na Kačku se lidé doslova zastavovali a nezastřeně na ni zírali. A jako by už to nebylo dost zlé, její matka vykládala o její kráse každému, koho potkala, včetně těch, s nimiž se potkávala dennodenně. Pronikavým hlasem chrlila na kolemjdoucí ty svoje nejapnosti a bylo jí jedno, že je objekt její chvály, Kačka, obvykle na doslech, tak jako i ostatní tři děvčata.

„Už jste někdy viděli takhle krásné dítě?“

„Až vyroste, provdá se za někoho bohatého!“

Právě takové poznámky vedly ke struhadlu na sýr, oprátce a Eddinu rozhodnutí, že počátkem dubna roku 1926 všechny čtyři zahájí nový program zaučování ošetřovatelek v Corundské hlavní nemocnici. Pokud totiž Kačku nedostanou z Maudina vlivu, může přijít den, a v tom s ní byly její sestry zajedno, kdy Edda nebude po ruce, aby sebevražedný pokus zmařila.

Děti skutečně znají pouze svět, který obývají, a tak čtyři děvčata Latimerova nikdy nenapadlo chování Maude Latimerové zpochybnit nebo se zamyslet nad tím, jestli se takhle chovají všechny matky, a jednoduše předpokládaly, že někdo, kdo je tak úchvatný (což byl Maudin výraz) jako Kačka, nutně musí vyvolávat nemilosrdný příval pozornosti. Neuvědomily si, že Maude je svým způsobem rovněž jedinečná, a už vůbec jim nepřišlo na mysl, že by třeba dítě s jinou povahou než Kačka taková pozornost mohla těšit. Jak se věci měly, tři ze sester Latimerových si vytyčily za svůj hlavní úkol chránit tu čtvrtou, zranitelnou, před tím, čemu Edda říkala „rodičovské vyšinutí“. A i když rostly a dospívaly, puzení a potřeba Kačka ochraňovat nikdy nezmizely ani nepolevily, neztratily nic ze své naléhavosti.

Všechny čtyři dívky byly chytré, ačkoli akademické vavříny sklízela vždycky Edda, protože její mysl vstřebávala stejně snadno matematiku jako dějinné události či anglickou skladbu. Podobně byla po stránce duševní vybavena také Trs, jen jí chybělo Eddino vášnivé zanícení. Trs byla prakticky zaměřená, stála oběma nohama na zemi, což zvláštně podtrhovalo její nepopiratelně hezké vzezření, třebaže během dospívání zřídka jevila zájem o chlapce, připadali jí hloupí a nevycválaní. Ono záhadné aroma, které vydávali a které se z nich linulo pod nos dívek, aby je omámilo, u Trs nevyvolávalo zhola nic.

V Corundě se nacházel chlapecký ekvivalent dívčí akademie, corundské gymnázium, a všechna čtyři děvčata Latimerových se s chlapci stýkala prostřednictvím plesů, večírků, sportovních a dalších událostí. Chlapci je obdivovali – dokonce po nich toužili, takovým tím klučičím způsobem – a líbali je hodně nebo málo, jak si která přála; části těla jako prsa či stehna však nikdo neplenil.

Pravidla, jejichž dodržování nečinilo žádné obtíže Trs, Kačce nebo Eddě, vadila dobrodružnější, méně intelektuálské Grace. Ta byla ustavičně ponořená do ženských časopisů a klevet o filmových hvězdách, divadelních hercích, módě a světě šlechty zastoupeném rodem Windsorů, který panoval v britském impériu; neohrnula však nos ani nad místními klepy. Byla do sebe zahleděná, ale bystrá a dovedla se vykroutit ze všech potíží i práce, která se jí nezamlouvala, a navíc měla jednu nevhodnou zálibu: učarovaly jí železniční parní stroje. Kdykoli se ztratila, každý na faře věděl, kde ji hledat: u železničního seřadiště, jak pozoruje parní lokomotivy. Ale i když měla řadu nežádoucích povahových rysů, byla od přírody milá, nesmírně láskyplná a oddaná svým sestrám, a ty proto snášely i její přirozený sklon k fňukání.

Romantickému snění se oddávala Kačka, ale v duchovní kráse srovnatelné s krásou fyzickou jí bránil její jazyk, kousavý i peprný, případně od obojího trochu. Byla to její obrana proti všem těm pochvalným rapsodiím, doufala, že tím lidi zaskočí a přinutí je říkat si, že na ní musí být víc než jen krásný obličej. Kdykoli se Maude podařilo její obranou proniknout, propadala záchvatům deprese (kterým se ovšem říkalo „Kaččiny chmury“) a utrpení jí pomáhaly snášet pouze její sestry, protože ty jediné znaly jeho příčinu a stály při ní, dokud krize nepominula. Při zkouškách ve škole si Kačka vedla dobře, dokud ošklivé hydří hlavy nevytáhla matematika, a právě Kačka sbírala ocenění za sloh a na papíře se mimořádně dobře vyjadřovala.

Vzpoury proti Maude a jejím plánům s děvčaty, především s Kačkou, vždycky vedla Edda a Maude ji za to nesnášela. Ne že by si z toho Edda dělala hlavu. Už v deseti letech svou nevlastní matku převyšovala, a když plně dorostla, tyčila se nad ní tak, že to pro tu samolibou dámu nebylo jen nepříjemné, ale děsilo ji to. Eddiny bledé oči se na ni upíraly jako zrak bílé vlčice a při oněch vzácných příležitostech, kdy Maude trápily noční můry, ve snech ji vždycky pronásledovala právě Edda. Proto také Maude s velkým potěšením faráři rozmluvila přinesení finančních obětí, které by Eddě umožnily vystudovat lékařství, a tohle vítězství ji uspokojovalo tak, že v duchu předla, kdykoli si vzpomněla, jak Eddě překazila její životní sen. Kdyby tak Edda věděla, kdo měl vlastně rozhodující slovo, když rodiče probírali její lékařskou kariéru, měla by to Maude doma ještě těžší, jenže Edda nic netušila. Thomas Latimer, svíraný v železných kleštích neúprosného tlaku manželky a svého vlastního přesvědčení, že Eddu ušetří života plného bolesti, když jí její sen odepře, o tom neřekl živé duši. Pokud bylo Eddě známo, prostě na to nebyly peníze.

Edda a Grace, Trs a Kačka, každá z těch čtyř si sbalila jediný kufr, který měly dovoleno si s sebou vzít do světa medicíny, a prvního dubna roku 1926 se hlásily do služby v Corundské hlavní nemocnici.

„To je typické!“ prohlásila smutně Grace. „Dneska máme apríl.“

Corunda, město a okres, byla příjemnější a bohatší než většina australského venkova, rozkládala se totiž na jižní náhorní plošině tři hodiny cesty expresním vlakem ze Sydney. Skýtala tučná jehňata, brambory, třešně a rubíny barvy holubí krve, a jelikož se už vyčerpaly treadbyovské rubíny, které se tu kdysi nacházely na dně jeskyní a podobných místech, burdumovská ložiska neměla na celém světě konkurenci.

V této nadmořské výšce léto sklízelo svoje plody a poroučelo se do jiných krajů na konci března, duben pak znamenal počátek poněkud anglicky ochuceného podzimu včetně dovezených opadavých keřů a stromů i záliby v zahradničení inspirovaném nejrůznějšími styly, od zahrádky Anne Hathawayové po styl zahradního architekta Lancelota Browna. A tak na apríla začal vzduch štípat a listy domorodých neopadavých stromů vypadaly unaveně a zaprášeně, jako by prahly po dešti. Farář vysadil dcery před hlavním vchodem do corundské nemocnice, a když se za nimi díval, jak si samy nesou kufry dovnitř, šedé oči měl plné slz. Jak prázdno teď bude na faře!

Třebaže to děvčata Latimerových netušila, vrchní sestra Gertrude Newdigateová vykonávala svou práci teprve týden, když nastoupily, a radost z nich rozhodně neměla. Když zaměstnání v Corundě přijímala, o výcviku ošetřovatelek nového typu se před ní nikdo nezmínil, což bylo jedním z hlavních důvodů, proč se rozhodla ve prospěch Corundy. Tedy! V Sydney to kvůli radikálním změnám v ošetřovatelství vřelo a vrchní sestra Newdigateová s tím nechtěla mít nic společného. Tedy!

Seděla za svým kancelářským stolem jako ledová socha, od hlavy k patě v bílém, a čtyři mladé ženy, které stály proti ní, si měřila pohledem. Byly draze a módně oděné, každá z nich si nalíčila rty po vzoru

Clary Bowové a použila pudr i řasenku; měly krátce zastřižené mikádo, punčochy z čistého hedvábí, kozinkové střevíce, kabelku a rukavičky, anglickou modulaci hlasu, která prozrazovala soukromou školu…

„Nemám pro vás vhodné ubytování,“ oznámila jim chladně a zhluboka se nadechla, až jí zapraskala vydatně naškrobená uniforma. „Proto se budete muset spokojit s bývalým domkem sester, na jehož renovaci byl vrchní správce, pan doktor Campbell, nucen vynaložit nemalé výdaje. Sestra Marjorie Bainbridgeová bude vaší gardedámou a bude bydlet s vámi, ale dopřeje vám určité soukromí.“

Nepatrně pohnula hlavou, kterou měla tak pevně staženou naškrobeným závojem z bílé organzy, že jí vlasy stály jako egyptský účes, a přitom se zaleskl odznak ze smaltu a stříbra, přišpendlený na límci její uniformy. Dokládal, že slečna Gertrude Newdigateová je řádně registrovanou ošetřovatelkou pro stát Nový Jižní Wales. Kdyby tomu děvčata rozuměla, všimla by si, že podle dalších odznaků je navíc registrovaná porodní bába a také registrovaná dětská ošetřovatelka a vystudovala zdravotnickou školu v druhé nejstarší nemocnici na světě – u Svatého Bartoloměje v Londýně. Corundská hlavní nemocnice získala velice kvalifikovanou výpomoc.

„Oficiálně se registrovaným ošetřovatelkám,“ vysvětlovala Gertrude Newdigateová, „říká sestry. Toto označení už dnes s jeptiškami nijak nesouvisí, vzniklo před několika staletími, kdy nemocné ošetřovaly především jeptišky. Po rozpuštění klášterních společenství za vlády Jindřicha VIII. se však ošetřovatelství dostalo do rukou žen zcela jiného druhu – prostitutek. Slečna Florence Nightingaleová musela se svými společnicemi překonat neskutečné překážky, aby naší moderní profesi získala postavení, jaké jí náleží, a my nesmíme nikdy zapomínat na to, že jsme její následovnice. Po více než tři století mělo ošetřovatelství špatnou pověst jako pole působnosti prostitutek a kriminálnic a dosud se najdou u moci muži, kteří na ošetřovatelky takto pohlížejí. Je daleko levnější zaměstnat prostitutku než dámu.“ Z bledých modrých očí jí děsivě sršely ledové blesky. „Coby vrchní sestra v téhle nemocnici jsem vaše nejvyšší nadřízená a varuju vás, nebudu tolerovat žádné nevhodné chování. Je to jasné?“

„Ano, vrchní sestro,“ zašeptaly uctivě sborem, včetně Eddy.

„Co se týče příbuznosti a jmen,“ pokračovala čím dál odměřenějším tónem, „usoudila jsem, že bude lepší, když si pokrevní pouta necháte pro sebe. Vaše spolupracovnice v této nemocnici nemají srovnatelný majetek, postavení ani vzdělání. Jednou z věcí, která mě na vás nejvíc dráždí, je vzhled a mluva vyšších tříd. Vyvoláváte – ehm – dojem nadřazenosti. Doporučuju chovat se méně nápadně. A k těm jménům… Jelikož si v nemocnici nemůžeme dovolit žádnou nejasnost, bude každá z vás ošetřovat pod jiným příjmením. Slečno Eddo Latimerová, vy budete ošetřovatelka Latimerová. Slečno Grace Latimerová, vy budete vystupovat jako ošetřovatelka Fauldingová, pod rodným jménem své matky. Slečno Heather Latimerová, vy budete ošetřovatelka Scobieová, dostanete jméno své matky z prvního sňatku. A slečno Katherine Latimerová, z vás bude ošetřovatelka Treadbyová podle jména vaší matky zasvobodna.“

Škrob zapraskal, jak se vrchní sestra pořádně nadechla. „Formální vzdělávání v přírodních vědách a teorii ošetřovatelství začne až v červenci, což znamená, že budete mít celé tři měsíce, abyste se seznámily se svými povinnostmi a chodem nemocnice, než otevřete učebnice. Vaší bezprostřední nadřízenou bude sestra Bainbridgeová a ta bude mít na starosti i vaši praktickou výuku.“

Ozvalo se slabé zaklepání na dveře a do místnosti vešla přívětivě se tvářící žena, které bylo necelých čtyřicet, ve tváři neměla ani stopy po rtěnce či pudru a k vrchní sestře vzhlížela jako vyhladovělý přítulný pes.

„Nu, právě včas!“ poznamenala vrchní sestra. „Sestro Bainbridgeová, seznamte se prosím se svými svěřenkami – ošetřovatelka Latimerová, ošetřovatelka Fauldingová, ošetřovatelka Treadbyová a ošetřovatelka Scobieová. Slečny, buďte tak laskavé a jděte za sestrou.“

Čtyři děvčata se vydala za sestrou Bainbridgeovou, aniž dostala příležitost popadnout dech.

Marjorie Bainbridgeová měla stejně jako vrchní sestra tuhý závoj z bílé organzy připomínající egyptskou čelenku, ale jinak se jí v ničem nepodobala. Její uniforma sestávala z šatů zapnutých až ke krku, s dlouhými rukávy a odnímatelnými celuloidovými manžetami a límečkem, a široký pas jí obepínal pogumovaný pásek, z něhož vybíhaly dlouhé bílé stužky, které končily v jejích kapsách, a jak se dívky později dozvěděly, přivazovala si k nim nůžky na obvazy, roubík do úst pro případ epileptických záchvatů a taštičku s malou sadou nástrojů. Na naškrobených šatech se střídaly tenké zelené a bílé proužky, béžové punčochy měla ze silného flóru a obutá byla do černých šněrovacích bot s tlustým pěticentimetrovým podpatkem. Takový oděv nedodával žádný půvab hranaté postavě a její mohutné pozadí se v něm nezdálo o nic menší, když jím pohybovala jako voják na přehlídce levá, pravá, levá, pravá, bez sebemenšího náznaku ženskosti. Časem si děvčata na pohled na pozadí ukázněných ošetřovatelek zvykla natolik, že si jejich pohyby sama osvojila, ale za onoho svěžího, mrazivého dubnového rána to pro ně byla novota.

Po pěti stech metrech došly k žalostně zchátralé dřevěné barabizně, zepředu lemované verandou. Vzhledem k tomu, že vrchní sestra použila výraz „domek“, očekávaly něco malého a vkusného, ale tohle vypadalo spíš jako sýpka stlačená parním bucharem na výšku jediného podlaží. A kam se poděly ty údajné „nemalé výdaje“, které správce Campbell vynaložil na jeho obnovu, neodhalil ani Eddin ostříží zrak. K završení své nevhodnosti byla budova uvnitř rozdělena přepážkami, takže připomínala vnitřek činžovního domu a čtyřem ošetřovatelkám nového typu neskýtala hojnost prostoru – natožpak pohodlí.

„Latimerová a Fauldingová, vy budete společně obývat tuhle ložnici. Scobieová a Treadbyová, vy tamtu. Máte přístup do dalších dvou místností, téhle koupelny a tamhleté kuchyně. Já bydlím za těmi zamčenými dveřmi, které oddělují předsíň. Když budu u sebe, nepřeju si, aby mě někdo rušil. Nechám vás vybalit si kufry.“

Nato se těmi zamykanými dveřmi v předsíni odporoučela.

„Prach a broky!“ ulevila si sklesle Kačka.

„Pěkně strohé,“ přidala se s povzdechem Trs. Stály v kuchyni, místnůstce opatřené plynovým sporákem, ale ničím dalším, co by usnadňovalo práci.

Grace upírala vlhké oči na malý dřevěný stůl a čtyři dřevěné židle, které stály okolo něj, a chystala se spustit příval slz. „Já tomu nemůžu uvěřit!“ kňourala. „Nemáme si kam sednout, leda na tvrdou kuchyňskou židli!“

„Jestli se, Grace, rozbrečíš, osobně tě předhodím psům,“ varovala ji Trs a prstem v rukavičce přejela okraj sporáku. Pak se ušklíbla. „Nevadilo by mi, že tomu chybí nový nátěr, ale tady se ani pořádně neuklidilo.“

„Pak je to naše první práce,“ prohlásila pozoruhodně vesele Edda.

„Jen si to představte, děvčata! Ony nás tu nechtějí.“

Tři páry očí zalétly ke Kačce, té křehotince – jak přijme tuhle novinu, kterou se jednou dozvědět musela, a čím dříve, tím lépe?

„Do háje s nimi!“ řekla pevným hlasem. „Ať se propadnu, jestli se některá Latimerová nechá porazit smečkou nafoukaných fenek!“

„Chceš říct čubek,“ podotkla Edda.

Kačka se zahihňala. „Jenže ony netuší, že mezi čubkami hrají amatérskou ligu. My máme za sebou celoživotní zkušenost s máti a ta by mohla v čubčím chování dávat vrchní sestře lekce.“

Grace vyschly slzy a užasle na Kačku vytřeštila oči. „Ty nemáš chmury?“ podivila se.

„Zatím ne,“ opáčila Kačka s úsměvem. „Na to jsem příliš uchvácená představou, že si budu konečně žít po svém.“

„Co si myslíš, Eddo, o vrchní sestře?“ zeptala se Trs.

Odpověděla jí Grace. „Je to bitevní loď, která pluje plnou parou vpřed, a tak si zvykla pálit z děla na předměty tak vzdálené, že je není ani vidět na obzoru.“

„Já bych spíš řekla, že pro ni představujeme práci navíc,“ poznamenala Trs. „Podle paní Enid Treadbyové to místo vzala proto, že se ke konci své kariéry nechtěla moc namáhat.“

„Jak to, že sis takovou perlu nechala pro sebe?“ zlobila se Edda. „To je, Trs, životně důležitá informace!“

„Nechce se mi opakovat drby – nemůžu si pomoct, Eddičko, namouduši! To přece víš.“

„Ano, vím a omlouvám se, že jsem na tebe tak vyjela – Grace, přestaň bulet jako opuštěné tele!“

„Vrchní sestra je ohavná ženská a sestra Bainbridgeová jakbysmet,“ naříkala Grace mezi vzlyky a po tvářích se jí koulely slzy. „Proč nás jen tatíček neposlal na výcvik do sydneyské nemocnice?“

„Protože v Corundské má tatíček významné postavení, a tak na nás může dohlížet,“ řekla Trs. „Budeme mít, děvčata, bolavý zadek z tvrdých židlí a nemáme žádnou společenskou místnost. To bych ráda věděla, jestli se tu někde skrývá ohřívač na teplou vodu? Jsme přece v nemocnici.“

„V téhle kuchyni určitě ne,“ ušklíbla se Edda.

Z ložnice, o niž se měla dělit s Trs, vyšla Kačka a ukázala jim zelenobílý pruhovaný předmět naškrobený tak, že připomínal kus lepenky. Pravou ruku sevřela v pěst a vrazila ji mezi vrstvy, aby je od sebe oddělila. Přišlo jí to k smíchu. „Jde to stejně těžko jako stahování zabitého jehněte z kůže.“ Odložila šaty a popadla kus bílé lepenky. „Myslím, že tohle bude zástěra, až se to rozdělí.“ Pustila se do toho pěstí. „No ne, podívejte! Zřejmě se to zavazuje přes celou uniformu – bude vám vidět jenom rukávy. Ale už chápu, proč máme obyčejné punčochy pletené z černé vlny.“

Grace si přestala upravovat rtěnku a pudr a vzhlédla. „Jak to myslíš?“ zeptala se.

„Ale Grace, nebuď tak tupá! Proč nám asi vrchní sestra přednesla to kázání o jeptiškách, mravní bezúhonnosti a prostitutkách? V podstatě nám tím sdělovala, že po další tři roky nebudeme žádného pohlaví, i když jsme statisticky vzato ženy. Ať tě, Grace, v žádném případě nenapadne laškovat s doktory. Vrchní sestra Newdigateová ti daleko spíš odpustí zabití pacienta než to, že se chováš jako šlapka. To proto máme nosit ošklivou uniformu a tlusté, pletené černé punčochy. Vsadím se s tebou, o co chceš, že nám nepovolí ani rtěnku a pudr.“

„Ještě jednou se rozbreč, Grace, a jsi mrtvá,“ vyštěkla Edda.

„Chci se vrátit domů!“

„Ne, nechceš.“

„A nesnáším uklízení nečistot.“ Najednou se Grace vzchopila. „Nu což, až mi bude jednadvacet, budu registrovaná a budu si moct dělat bez dovolení, co se mi zlíbí. Třeba si vzít, koho budu chtít, nebo jít k volbám.“

„Obávám se, že nejtěžší pro nás bude naučit se vycházet s ostatními ošetřovatelkami,“ pronesla Edda zamyšleně. „Chci říct, co jsou zač? Žádná z nás ještě nebyla v nemocnici a s nemocničním personálem se naši rodiče nestýkají. Vyděsilo mě doporučení vrchní sestry, abychom se chovaly nenápadně. Podle mého názoru to myslela tak, že máme nad ostatními ošetřovatelkami výrazně navrch, co se týče společenského postavení i vzdělání. Přitom jsme se v životě nechovaly namyšleně – tatíček by se zhrozil tím spíš, že je máti odstrašujícím příkladem.“ Vzdychla.

„Jenže lidé mají naneštěstí ve zvyku soudit knihu podle obalu.“

Trs přidala k dobru další znalost místních poměrů. „Všechny ošetřovatelky jsou z West Endu a neotesané jak poleno.“

„Pak začneme tím, že obrat ‚neotesaný jak poleno‘ a jemu podobné vypustíme ze svého slovníku,“ prohlásila Edda. Trs byla občas k uzoufání! Potíž byla v tom, že toho moc nenamluvila, a tak nikoho nenapadlo, že by mohla skrývat cenné informace.

„Vždycky mi připadalo, že používání ubrousků při jídle jen přidělává zbytečnou práci s prádlem,“ prohodila vesele Kačka. „Vždyť si můžeme utřít ústa rukou, a když nám poteče z nosu, máme na utření rukáv.“

„Svatá pravda,“ pronesla vážně Edda. „Měly bychom se naučit správně otírat nejen rány, ale i vlastní nos a pusu, protože silně pochybuju, že budeme mít jídelní ubrousky. A taky používat pánské kapesníky, děvčata. Ani špetku krajky.“ Odfrkla si. „Stejně je to bláhovost, tyhle ženské kapesníčky.“

Kačka si hlasitě odkašlala. „Já vím, děvčata, že mě občas přepadají chmury, ale nejsem žádný zbabělec. Mě jen tak nějaká ohavnost West Endu neporazí. Ošetřování mě neláká tolik jako tebe, Eddo, protože pro tebe je to druhá nejlepší možnost po lékařství. Přesto si myslím, že si ho časem můžu zamilovat.“

„To je správné děvče!“ vykřikla Edda a Kaččinu proslovu zatleskala. Přímo jí před očima ze sebe Kačka setřásala břemeno dětství. Tady jí bude rozhodně líp, říkala si Edda v duchu, cítím to v kostech. Tak upřímně se vyjadřuje o Maude, a jak si je vědoma nebezpečí, které jí hrozí kdekoli jí nablízku. Ve srovnání s Maude nestojí ošetřovatelky z West Endu vůbec za řeč.

„S tím, že nemůžu dělat lékařku, jsem se už dávno smířila,“ řekla Kačce honem, protože se bála, aby si sestra její trápení v mysli nezveličila. „Ošetřování je daleko rozumnější a náš výcvik v novém stylu znamená, že z nás nebudou nevzdělanci, kteří sice vědí, jak ránu obvázat, ale netuší proč. Můžeš si mě představovat jako starého válečného oře – při sebemenším závanu éteru ržám a buším kopyty o zem. V nemocnici ožívám!“

„Když už mluvíme o ržání a bušení kopyty, jestlipak o tom, že jdeš dělat ošetřovatelku, ví Jack Thurlow?“ zeptala se potměšile Trs.

Uhodila hřebík na hlavičku a Edda se zazubila. „Ovšemže to ví. A nezlomilo mu to srdce o nic víc než mně. Nejtěžší bude splnit jeho očekávání ohledně toho, kolik má mít Fatima pohybu. Obávám se, že budu v budoucnu jezdit víc sama.“

„Bylo by to snazší, kdybys pořád ještě měla Thumbelinu,“ poznamenala Grace. „A tatíček by se nemusel cítit zavázaný Jacku Thurlowovi, někomu, kdo ani nechodí do kostela.“

Na Eddině tváři se začala sbírat bouřková mračna, a tak se do toho honem vložila Kačka. „Nech toho, Grace, o tomhle se vůbec nebudeme bavit. Mě by spíš zajímalo, Eddičko, proč vůbec tak ráda jezdíš?“

„Když sedím na koňském hřbetu, jsem přinejmenším metr a půl nad zemí,“ odvětila Edda vážným hlasem. „To je pro mě na ježdění na koni to nejúžasnější. Že jsem vyšší než muži.“

„Kéž bych já byla vysoká!“ povzdechla si Kačka.

Dveře v předsíňce zachrastily a vzápětí se rozlétly dokořán. Stála v nich sestra Bainbridgeová a rozzlobeně hleděla na svoje svěřenky.

„Co má tohle znamenat, ošetřovatelky? S vybalováním jste ještě ani nezačaly!“

V Novém Jižním Walesu byla Corundská hlavní nemocnice největším venkovským zařízením svého druhu, se sto šedesáti lůžky ve všeobecné části, osmdesáti v ústavu pro choromyslné a třiceti v zotavovně a domově pro přestárlé kousek dál směrem na Doobar, kde byl vzduch a nadmořská výška údajně zdraví prospěšnější. Na rozdíl od pískovcové majestátnosti některých jiných nemocnic její vzhled nikoho neokouzlil, neboť připomínala vojenská kasárna. Postavili ji ze dřeva na sloupech a základech z vápence jako řadu podlouhlých hranatých staveb, které by se daly snadno pokládat za kůlny, nebýt široké, kryté verandy po obou delších stranách. Mužská jednička i dvojka měly dvojnásobnou délku oproti ženské jedničce a dvojce, dětské oddělení, ambulance, rentgen spolu s patologií, operační sál, kuchyně a sklady byly jednotných rozměrů a administrativní oddělení s průčelím do Victoria Street se jako jediné mohlo pochlubit tím, že je postaveno výhradně z vápencových kvádrů. Pozemek svou rozlohou čítal akry a byl posetý nejrůznějšími dalšími budovami, od pohádkové chaloupky vrchní sestry po prozatímní stavby vztyčené za období Velké války, kdy tu rovněž bývala vojenská nemocnice. K celkové využitelnosti místa přispívala jedna zásadní skutečnost: do posledního akru a poslední pídě se rozkládalo na rovině. A to následně vedlo k vzniku trámoví, které spojovalo budovy jako Brooklynský most nebo pavoučí síť – zastřešeným cestám, jimž se tu říkalo rampy. Většina ramp skýtala kromě zastřešení další ochranu před živly v podobě metr dvacet vysokých postranic, ovšem posledních dvě stě metrů k domku děvčat Latimerových sestávalo pouze z podlahy a stříšky. V místě, kde k rampě z obou stran přiléhalo mužské oddělení, byla zcela uzavřena, takže z ní vznikla čekárna, a podobné zařízení mělo i ženské oddělení. Ti, kdo přišli navštívit děti, užívali čekárnu na mužském nebo na ženském. Porodnice měla štěstí, protože se nacházela uvnitř administrativní budovy, stejně jako stanice úrazové pohotovosti a menší operační sál.

Skutečnost dopadla na dívky Latimerových záhy a drtivou silou, a kdyby vrchní sestra správně odhadla jejich povahu, žádná z nich by v Corundské hlavní nepřečkala ani první den. Byly sice pečlivě vychovávány jako dámy a nikdy nepoznaly hmotný nedostatek, jenže mládí Gertrudy Newdigateové už upadlo v zapomnění, a tak ji nenapadlo vzít v úvahu moc smyslu a charakteru.

První a největší otřes nebyl osobní, pramenil z poznání, že nemocnice je místo, kam člověka jako pacienta přijímají, aby tam umřel. Celá třetina pacientů nemocnici opouštěla přes márnici a další třetina se vracela umírat domů. Tuhle statistiku jim sdělil zasmušilý nemocniční vrátný jménem Harry, a čtyřem novým ošetřovatelkám se tak stal učitelskou autoritou několik týdnů předtím, než se setkaly se svým skutečným učitelem, doktorem Liamem Finucanem.

„Pacienti to mají v očích!“ hrozila se Trs. „Připadám si spíš jako kněz přinášející poslední pomazání než jako léčitel – jak můžou být ostatní ošetřovatelky tak veselé?“

„Zvykly si na to a rezignovaly,“ řekla Grace v slzách.

„Hlouposti,“ prohlásila Kačka. „Mají zkušenosti, vědí, že nejlepší způsob, jak k smrti přistupovat, je přesvědčit pacienty, že neumřou. Já je pozoruju. Je mi jedno, jak ošklivě se ke mně chovají. Jak se chovají k nám, není důležité. Dívejte se, jak si počínají!“

„Kačka má pravdu,“ řekla Edda. Rozhořčení si šetřila na takové věci jako natrhané noviny místo toaletního papíru a ručníky tak vetché, že neutřely mokrou kůži – copak nemocnice nemají dost finančních prostředků? „Grace, svůj dnešní příděl slz sis už vyčerpala – neopovažuj se znovu brečet!“

„Ošetřovatelka Wilsonová na mě převrhla mísu zvratků!“

„Ty zvratky jsi schytala proto, že jsi dala ošetřovatelce Wilsonové najevo, jak tě odpuzují. Ovládej svou nechuť a příště se to nestane.“

„Chci se vrátit domů!“

„Přestaňte si stavět vzdušné zámky, slečno Prasátková,“ prohlásila Edda, aniž na sobě dala znát, že s ní soucítí. „A jdi si okamžitě převléct zástěru, než ti ty zvratky nasáknou do šatů. Fuj, ty ale smrdíš!“

Přesto první týden nějak uplynul a na jeho konci si dovedly bezchybně obléknout tu svou naškrobenou „lepenku“, a dokonce zvládly správně poskládat nesmyslně složité sklady na čepci, aby vypadaly jako pár křídel. Ostatní ošetřovatelky nosily mnohem rozumnější zástěry a uniformy včetně krátkých rukávů, kdežto děvčata Latimerových měla na sobě coby ošetřovatelky nového typu víc vrstev než poštovní balík. Zjistily, že jídlo je stejně hrozné, ať je určeno pacientům, nebo zaměstnancům, ale pracovaly tak těžce, že snědly všechno od rozvařeného zelí po hrudkovitou omáčku, ve které plaval tuk, a kuchyňka v jejich ubytovně, jak je upozornila sestra Bainbridgeová, sloužila pouze k vaření čaje, kávy nebo kakaa.

„Nic jiného, ani obyčejný toast,“ varovala je.

Farář svoje děvčata chránil před děsivějšími a odpudivějšími stránkami svého náboženského poslání, takže slova jako incest, syfilis či úchylka vůbec nepronikla do jejich slovníku, a mrtví se kvůli podnebí a chybějícímu chlazení pohřbívali v uzavřených rakvích do čtyřiadvaceti hodin. Když tedy děvčatům na druhý den ráno sestra Bainbridgeová ukázala, jak se postarat o mrtvolu, bylo to poprvé, kdy mrtvé tělo spatřily, natožpak se ho dotýkaly.

„Syfilitik, který znásilnil svou sestru,“ dodala Bainbridgeová žertem. Odpovědí na její vysvětlení jí byly prázdné pohledy.

„Zachovejte si hrdost!“ šeptala zuřivě Edda, jen co se Bainbridgeová zasmála jejich neznalosti a zmizela z doslechu. „Nezapomínejte, že jsme Latimerovy. Co nás dnes rozruší, bude zítra stará vesta – nenechte se od nich porazit! Žádné slzy a žádné propadání chmurám.“

Byly neustále unavené tak, jak to dosud nepoznaly, a tudíž se to velice těžko snášelo. Bolely je nohy i záda, trápily je klouby. Musely zapomenout na vše, co je kdy naučila vybíravá Maude, na vybíravost nebyl v Corundské hlavní čas ani prostředky. Její vrchní správce byl kromobyčejný skrblík, neochotný sloužit čemukoli vyjma peněz, na nichž lpěl jako pijavice na kusu žilnaté flákoty.

Duben, květen i červen se rozpustily v husté mlze vyčerpání, které vlastně hrálo ve prospěch nemocnice. Dokonce ani Grace neměla energii pomýšlet na odchod, už jen představa, že by měla způsobit rozruch, byla nepřekonatelná jako Everest, stejně nedosažitelná. A tak to prostě snášely.

Pohromadě je držela Edda, v hloubi duše přesvědčená, že se věci musejí změnit, neboť se mění už jen tím, že zevšední. Možná ale to jediné, co je udržovalo ve stavu tiché rezignace, bylo něco, oč by přišly, kdyby se vrátily na faru: vyhřívané místnosti. Vzhledem k blížící se zimě bylo nádherné být v teple, i kdyby jim život ošetřovatelek uchystal sebehorší urážky a potupy. A Edda si byla jistá, že odměna přijít musí, jen co se před těmi krutými ženami, které jim vládnou, osvědčí, třeba židle s měkkými sedáky, možnost udělat si topinku, trocha laskavosti. Vždyť až tyhle první tří měsíce skončí, začne výuka a bude se od nich žádat, aby používaly nejen svůj hlas a ruce, ale i mozek. Po celý duben, květen a červen nebyl mezi nimi a ošetřovatelkami z West Endu žádný rozdíl.

Vyučovat je měl doktor Liam Finucan, nemocniční patolog (a zároveň úřední ohledavač mrtvol města a okresu Corunda). S tím, že se výuky ujme, souhlasil ze dvou důvodů: zaprvé mu vadilo, že je ošetřovatelská mysl ponechána ladem, zadruhé si všiml způsobilosti čtyř ošetřovatelek nového typu, když je přesouvali po nemocnici z místa na místo v rámci jakéhosi uspěchaného zaučování.

Liam Finucan, sám protestant z Ulsteru, studoval medicínu u Svatého Bartoloměje v Londýně v době, kdy tam působila i vrchní sestra Gertrude Newdigateová, takže byli staří známí, než ho láska k patologii přivedla ke slavnému sirovi Bernardu Spilsburymu a získal takovou kvalifikaci, že mohl řídit oddělení patologie v kterékoli nemocnici od Sydney po Melbourne. Pro méně významnou pozici v Corundské hlavní se rozhodl kvůli své ženě Eris, děvčeti z Corundy, s níž se seznámil a oženil v Londýně. Když v roce 1926 začínaly sestry Latimerovy s ošetřováním, byl v Corundě patnáctým rokem.

Jak je pro patology většinou typické, byl málomluvný a ostýchavý, s pacienty moc zacházet neuměl a mrtví mu připadali zajímavější než živí. Přesto v sobě uprostřed července, po dvou týdnech výuky nových ošetřovatelek, objevil vlastnost, o které nikdo, kdo ho znal, včetně jeho samého, až dosud neměl tušení. Z duchovních stájí vyšel válečný oř, ze skříně plné pavučin se vynořilo brnění, a když Liam prvního osedlal a druhé si nasadil, sklopil hledí a vyrazil do války. Jeho protivníkem nebyl ten lakomý držgrešle doktor Frank Campbell, byla jím vrchní sestra Newdigateová.

„Tys těm čtyřem děvčatům, Gertie, neposkytla žádnou pomoc ani podporu, a to se musí změnit,“ prohlásil svým mírně zpěvavým hlasem, který zněl tentokrát nezvykle tvrdě. „Měla by ses za sebe stydět! Když tu začíná ošetřovatelka starého typu, West End ji přijme do své náruče, zahrne radami a laskavostí, kdežto ty čtyři mladé ženy se nemají na koho obrátit. Je mi jedno, že i pro tebe byla tahle práce nová, když nastoupily, máš vůči nim povinnosti, což bezostyšně přehlížíš, protože jejich přítomnost narušuje převahu West Endu. Myslíš, že jsem už zapomněl, jak sis ke mně chodila první týden stěžovat, že ti nakonec přece jen přibude starost o nové žačky? Teď je polovina července a ty se tváříš, jako kdyby neexistovaly. Přidělila jsi jim čtvrtinu zchátralého domu, dohled nad nimi jsi svěřila tomu tlustému lenochodovi Marje Bainbridgeové a ji jsi odměnila půlkou stejného domu!“ Jeho šedé oči ztmavly, až byly jak rozbouřené moře, a opovržlivě ji probodávaly.

„Tvoje ošetřovatelky nového typu jsou ještě vyčerpanější, než by být měly,“ pokračoval. „Jejich ubytování je přesně v duchu Franka Campbella – tvrdé židle a úzké postele, kuchyň, kterou nesmějí používat. Jen čistě náhodou je jejich dům napojený na parní vedení, takže jsou aspoň v teple, ale musejí sekat dříví a přikládat ho do kotle, aby měly teplou vodu, a to je nepřijatelné! Slyšíš mě? Tohle je zločin! Navzdory svým výsadám byly vychovány v pokoře – máš velké štěstí, že je jejich matka sobecká mrcha.“

Naklonil se blíž, opřel se dlaněmi o její dokonale čistý stůl a zamračil se na ni. „Půjdu teď za Frankem Campbellem, ale varuju tě, Gertie, očekávám, že mě v tomhle z celého srdce podpoříš. Pokud ta děvčata mají bydlet tady, ať každá z nich dostane svou vlastní ložnici. Zařídíš pro ně společenskou místnost s pohodlnými křesly, psacími stoly a poličkami na knihy, aby mohly studovat. V kuchyni si budou moct po libosti připravovat lehké občerstvení i nápoje a dohlédni na to, aby do jara měly truhlu s ledem. Zvedni ten svůj zhýčkaný zadek a postarej se o jejich blaho! Ať jim Marje pro mě za mě dál dělá gardedámu, ale nemusí se za to válet v přepychu. Slyšel jsem, že budou peníze na stavbu nového domova pro ošetřovatelky, ale dokud není postavený, chci, aby měly moje žačky vhodné ubytování.“

Gertrude Newdigateová ho vyslechla, ale odmítla nést zodpovědnost za lakotu Franka Campbella. „S tím příšerným člověkem si bojuj sám!“ řekla chladně. „Já mám svázané ruce.“

„Nesmysl! Znám tě dvacet let a jen tak mě nezastrašíš. A Frank taky ne. Jenom se, Gertie, zamysli! Ty čtyři mladé ženy jsou velmi dobré, to je ta největší tragédie! Proč, pro všechno na světě, riskuješ, že přijdeš o čtyři budoucí vrchní sestry, jen aby ses zavděčila bandě malicherných ošetřovatelek z West Endu, které nerozeznají sodík od draslíku? Nepoznaly by kořen latinského nebo řeckého lékařského termínu, ani kdyby je praštil do nosu. Použij energii, kterou těm ženským z West Endu věnuješ, k tomu, abys je přesvědčila, že budoucnost medicíny potřebuje vzdělané ošetřovatelky a že se mají zaměřit na svoje dcery. Nebuď tak včerejší!“

Vrchní sestře se vracela její přirozená rozvaha, chápala, jak to Liam myslí, třebaže sama nic takového nezamýšlela. Potíž byla v tom, že i ona byla v corundské nemocnici nová, a tak si neuvědomovala, jak bezútěšná je kvalita vzdělání westendských ošetřovatelek, pokud šlo o přírodní vědy a teorii. Přesto si neodpustila vytáhnout z rukávu jedno ostří.

„Jak se daří tvé ženě?“ zeptala se sladce.

Liam jí tu návnadu nespolkl. „Je mi nevěrná, jako obvykle. Některé věci se nikdy nezmění.“

„Měl by ses s ní rozvést.“

„Proč? Nemám v úmyslu brát si jinou.“

Děvčata Latimerových si doktora Liama Finucana zamilovala coby jediný paprsek světla v neproniknutelné tmě tunelu. Když přišel na to, jak jsou bystré a výtečně připravené, pustil se do jejich výuky s vervou a nadšením a s potěšením zjišťoval, že jim jejich znalosti matematiky a přírodních jevů umožňují chápat i něco takového jako zákony ideálních plynů a elektřiny. Byly stejně vzdělané jako muži v prvních ročnících studia medicíny. Když se setkaly s něčím novým a nezvyklým, dychtivě si k tomu osvojovaly vědomosti. Zjišťoval, že dokonce i Grace má víc než dost rozumu na to, aby zvládla teorii, zpomaloval ji jen nedostatek skutečného zájmu. Gertrudě Newdigateové sice řekl „čtyři vrchní sestry“, ale správnější by bylo říci tři. Ať už Grace hořela pro cokoli, povolání registrované sestry to nebylo.

Z těch čtyř si nejvíc oblíbil Trs, třebaže jí vždy říkal Heather. Edda byla nadanější a inteligentnější, jenže Liam coby patolog obdivoval řád, metodu a logiku, a v tom všem vynikala Trs. Edda byla skvělý chirurg, Trs přičinlivý a trpělivý patolog, o tom nebylo pochyb. Jeho náklonnost byla opětována, neboť pro Trs neměl hezký chirurg Herzen se svým monoklem ani vrchní porodník Ned Mason zdaleka takový šarm jako doktor Finucan s černými vlasy prokvetlými na spáncích, s jemně řezanými rysy v protáhlém obličeji a modrošedýma očima barvy lodního trupu. Ne že by neromantická Trs o doktoru Finucanovi snila nebo si o něm nechávala zdát ve spánku, prostě ho měla nesmírně ráda jako člověka a těšila ji jeho společnost. Její sestry znaly příliš dobře její povahu, než aby se kdy dopustily té chyby, že by si ji dobíraly kvůli mužům, natožpak kvůli doktoru Finucanovi. I když v sobě neměla nic z jeptišky, mnichům se trochu podobala.

Koudel, kterou Liam zapálil pod vrchní sestrou, byla v jistém smyslu jako pochodeň, neboť zažehla oheň v patách sestře Bainbridgeové, sestra Bainbridgeová ho rozdmýchala pod vedoucí westendských ošetřovatelek Lenou Corriganovou a ta se nažhavila natolik, že to stačilo, aby vzplála celá westendská klika. Uhlíky doutnaly ještě několik týdnů.

Najednou se domek ošetřovatelek znovu otevřel a důkladně vydrhl, a nejen to: každé z děvčat dostalo svou vlastní ložnici, ve společenské místnosti, kde bylo dokonce i tranzistorové rádio, se objevila čtyři pohodlná křesílka a psací stoly s policemi, v kuchyni se smělo připravovat lehké občerstvení, byly tu dvě koupelny a narychlo vykopaným příkopem se přiváděla teplá voda. Jejich uniformy odnášel každý den vrátný Harry do prádla a kuchyňské skříňky se zaplnily tvrdými sušenkami, plechovkami džemu, sklenicemi omáček, dostatkem čaje, tábornickým výtažkem z kávy a cikorky, kakaovým práškem, solným přípravkem na studené nápoje a likérem z černého rybízu. To vše ale bledlo před vidinou skříně na led, dost velké, aby se do ní vešel pořádný ledový kvádr, který uchová v chladu vejce, slaninu, máslo a klobásy.

„Umřela jsem a ocitla se v nebi,“ řekla Grace s povzdechem.

Zčistajasna a k jejich velkému překvapení se sestra Bainbridgeová odstěhovala do vedlejšího domku na stejné rampě. Ale než odešla, zasvětila děvčata do kouzel epsomské soli: když se rozpustí v horké vodě ve vaně nebo lavoru, hojí polámané tělo i bolavé nohy. Jak mohly až dosud přežít bez takového požehnání?

„Teď je na mně, abych umřela a odešla do nebe,“ prohlásila Edda.

„Konečně mám nohy zase jako člověk.“

A třebaže trvalo řadu měsíců, než ženské z West Endu připustily, že těm namyšleným ošetřovatelkám nové doby jde péče postaru úplně stejně dobře jako jim, z jejich útisku se vytratila zášť. Neboť jaký má zášť smysl, když ji ten, komu je určená, dokáže pokaždé přežít?

„Začalo to v polovině července,“ poznamenala Edda, když se jaro vyčerpalo v zvlněném moři žlutých narcisů. „Někdo musel být tak laskavý, že zasáhl – ale kdo?“

Vyslovovaly nejrůznější dohady a probraly kdejakou možnost, od zástupkyně vrchní sestry Anny Hardingové po nejméně útočnou ženskou z West Endu, ošetřovatelku Nancy Wilsonovou, ale nikoho, dokonce ani Trs, nenapadlo, že by v tom mohl mít prsty doktor Liam Finucan. Ten se spokojeně držel zpátky a zpovzdálí sledoval, jak v příjemnějším a vhodnějším prostředí jeho čtyři chráněnky vzkvétají.

„Velká válka s sebou přinesla značný pokrok v chirurgii,“ říkal svým mírným hlasem čtyřčlenné třídě, „ale k internímu lékařství přispěla daleko méně. Stále tu kosí hojné počty ti největší zabijáci – zápal plic, srdeční a vaskulární choroby. A právě vy, slečny, představujete k dnešnímu dni největší pokrok ve světových dějinách léčby pneumonie.“ Vylétlo mu obočí, oči se roztančily. „Cože? Vy si to neuvědomujete? Vždyť ti, milé dámy, kdo jsou dnes u moci, už chápou, že řádně vycvičené a vzdělané ošetřovatelky přistupují k léčbě pneumonie inteligentně.

Jelikož mají základy z anatomie a fyziologie, neomezí svou péči na pouhé vyprazdňování pacientova džbánku s hleny, jeho podložní mísy a láhve s močí nebo na stlaní jeho postele. Kdepak, neustále ho nutí cvičit, i když je upoután na lůžko, a přesvědčují ho, že se může uzdravit. Prostým jazykem, jak to lékaři nikdy nedělají, mu vysvětlují podstatu jeho ochoření a nenechají ho o samotě chřadnout jako vycpaného panáka, o kterého se nikdo nestará, i kdyby byly sebevíc vytížené. To jediné může pacienta se zápalem plic zachránit – důsledná péče informované ošetřovatelky.“

Dychtivě naslouchaly a vstřebávaly i to, co si Liam Finucan dodat netroufal: že pouze odpovídající vědecké znalosti mohou přimět ošetřovatelky k tomu, aby odváděly práci navíc, jakou péče podle představ Liama Finucana představovala.

„To je právě na ošetřovatelkách z West Endu špatné,“ sdělovala Edda svým sestrám v jejich vyhřáté kuchyňce u sendvičů s klobásou. „Bydlí doma, kde mají na hřbetu stejnou spoustu dřiny a starostí jako tady, zvládají sotva základy čtení a psaní a z lékařství znají jen to, co pochytily na oddělení. Některé z nich jsou velice dobré ošetřovatelky, ale pro většinu je to jen práce. Pokud je třeba pacienta se zápalem plic nenechat na pokoji, hýbat jím, nutit ho ke kašli a převlékat mu lůžko, záleží na tom, jak jsou ošetřovatelky vytížené, jaká je jejich nadřízená sestra a které Westenďačky jsou zrovna ve službě. Nemají žádné základní znalosti, o něž by se mohly opřít.“

Grace se ušklíbla. „To se nám stát nemůže,“ posteskla si. „Mně z těch všech termínů a chorob třeští hlava.“

„Ale no tak, Grace, hlava ti třeští proto, že se konečně zabýváš něčím jiným než vytržením nad Rudolphem Valentinem.“

„Mě učení vážně baví,“ prohlásila Trs s nosem zabořeným do Grayovy

Anatomie.

„Jestli ti na tu stránku, Trsíku, ukápne omastek z klobásy, vymáchám tě v teplé vodě,“ varovala ji Edda s hrozivým výrazem.

„Copak mi někdy z klobásy omastek ukápl?“

Jejich výuka pokračovala, doktor Finucan nikdy nepolevil.

„Na žádné z těch největších zabijáků nemáme lékařské ani farmaceutické postupy, jaké by stály za řeč,“ vykládal. „Víme, co jsou zač bakterie, a dokážeme je zničit ve svém okolí, ale jak se nám jednou dostanou do těla, jsme na ně krátcí. Jakmile bacil napadne tkáň, třeba pneumonie tu plicní, je neléčitelný. Můžeme si ho prohlédnout pod mikroskopem, ale nedokáže ho zabít nic, co lze pacientům podat ústy, pokožkou či injekční stříkačkou.“

Z jakéhosi důvodu zalétl jeho pohled k Trs – taková dokonalá vrchní sestra!

„Jelikož jsem corundský koroner, provádím obdukce, což je chirurgické pitvání mrtvých. Další důležitý výraz je post mortem. U stolu v pitevně si osvojíte anatomii i fyziologii. Bude-li zesnulý tulák bez příbuzných a přátel, jeho tělo důkladně rozřežu, abych vám předvedl každou soustavu – například lymfatickou, vaskulární či zažívací. Musíme doufat, že takových chudáků najdu dost, ale obvykle se mi to daří.“

Přísně se na ně podíval. „Jedno, mějte, ošetřovatelky, vždycky na paměti! Objekt, který jde pod nůž, je Boží stvoření, bez ohledu na to, jak je nuzný. To, co vidíte a slyšíte, čeho se dotýkáte a s čím zacházíte, je nebo byla lidská bytost a součást velkého Božího plánu, ať už je jakýkoli. Každý si zaslouží úctu, a to i po smrti. Ošetřovatelko Latimerová, vy musíte pamatovat na to, že přání pacienta má stejnou váhu jako to vaše. Ošetřovatelko Treadbyová, vy, že každé dítě nemá andělskou povahu ani sklony. Ošetřovatelko Scobieová, vy nezapomínejte na to, že i systém, který jste si propracovala nejpečlivěji, občas selže, a vy, ošetřovatelko Fauldingová, že i ta nejhnilobnější nečistota, jakou pacient vyloučí, má v Božím plánu svoje místo.“ Zazubil se. „Kdepak, dámy, nejsem tak nábožensky založený jako váš otec, Bůh, o kterém mluvím, je totiž celkový součet všeho, co bylo, je a bude.“

Skvělý člověk, zněl Eddin verdikt, s čímž souhlasila Trs, zatímco Kačce připadal drobátko nudný a pro Grace byl hlasem posledního soudu, refrénem, který se stal hudební kulisou jejího života – nečistoty a nečistoty, samé nechutné nečistoty.

Jedna věc je ale všechny těšila: O tom, že jsou čtyři sestry, sice věděli vrchní sestra, doktor Campbell a doktor Finucan, nikdo další se to však nedozvěděl. Faru při Svatém Marku dělil od Corundské hlavní nemocnice celý svět.

Podle Eddina názoru nebyl žádný muž dost dobrý na to, aby zavázal střevíc Jacku Thurlowovi, se kterým se poprvé setkala na koňské stezce podél řeky Corundy, když jí bylo čerstvých sedmnáct. Tak jako dnes, i tehdy jel na vysokém šedě grošovaném plnokrevníku s hřívou a chvostem dočerna. Byl to kůň, za jehož vlastnictví by bývala Edda, usazená na staré tlusté Thumbelině, dala cokoli, a přitom dobře věděla, že tolik mít nikdy nebude.

Ten den měla dosud v živé paměti. Blížila se zima a z dlouhých, ladných prutů smuteční vrby odlétaly žluté lístky, jako by propukla sněhová bouře štíhlých šipek. Řeka byla průzračná jako sklo, křepce se řinula kolem hřebene Velkého předělového pohoří, jehož zaoblené prastaré pahorky se krčily u východního okraje Corundy. Byl to kouzelný svět ostrého štiplavého větru s příslibem sněhu, svět palčivé vůně hlíny, beránků ženoucích se po obloze…

Blížil se mírným cvalem po koňské stezce, takže ho ponejprv spatřila přes průtrž zamrzlých vrbích slz. Seděl na koni velice jistě, hnědé, šlachovité paže mu volně spočívaly na hřebcově krku, uzdy se sotva dotýkal. Kůň a jezdec jsou staří přátelé, pomyslela si Edda, Thumbelinu svedla mimo stezku a čekala, jestli se jenom prořítí kolem, aniž vezme na vědomí její přítomnost, nebo se zastaví, aby druhého jezdce pozdravil.

Jelikož bylo zataženo, neměl nic na hlavě, a tak zpomalil, zdvihl ruku k obočí a prsty se mu ohnuly, jako by tiskly okraj neviditelného klobouku. Nebyl žádná filmová hvězda, ale pro Eddu byl lepší než všichni ti vyumělkovaní džentlmeni s tlustou vrstvou make-upu, nalíčenými řasami a rty. Pravý corundský suchozemec a v očích dospívající

Eddy nádherný. Projevil dobré vychování, zastavil, seskočil z koně a pomohl slézt Eddě, třebaže žádnou pomoc nepotřebovala.

„Tahle stará dáma by se měla jít pást,“ poznamenal, když se představil, a poplácal Thumbelinu po nose.

„To ano, ale když si teď tatíček pořídil automobil, je to poslední kůň, který zbyl ve farních stájích.“

„Mám pro vás obchod.“

Bledé oči se pod víčky rozšířily. „Pro mě?“

„Vlastně pro faráře. Výběh u mě doma je na slušného mladého koně příliš malý, ale pro vaši starou dámu bude akorát. Vezmu si ji k sobě a dám vám za ni čtyřletou klisničku jménem Fatima pod podmínkou, že na ní budete pravidelně jezdit,“ řekl a ubalil si cigaretu.

„Pokud s tím bude tatíček souhlasit, platí!“ vykřikla Edda. Připadala si jako ve snu: kůň, který stojí za to, aby se na něm jezdilo, a navíc štědrý výběh pro její Thumbelinu! Jen ať s tím tatíček souhlasí!

Tou dobou bylo Jacku Thurlowovi právě třicet, byl vysoký a urostlý, aniž působil neohrabaně, ve zvlněných vlasech se mu střídalo zlato a len, obličej měl hezký takovým tím mužným způsobem a v modrých očích neochvějný pohled. Burdum až na dřeň, pomyslela si Edda.

„Jsem dědic starého Toma Burduma,“ pravil sklesle.

Edda zalapala po dechu a rozesmála se. „A na to si stěžujete?“

„To sakra že jo! Co bych si počal s takovou mocí a tolika penězi?“ zeptal se, jako kdyby byly moc a peníze něco odporného. „Už od osmnácti spravuju pro starého Toma Corundoobar a o nic jiného než o Corundoobar nestojím. Mám obstojný příjem z tučných jehňat a arabští koně, které chovám na ježdění pro dámy, mi začínají vyhrávat ceny na významných krajských přehlídkách. Mít víc, tak se v tom utopím.“

Člověk s omezenými ambicemi. Eddu z toho zabolelo čerstvě zlomené srdce, neboť se zrovna dozvěděla, že nemůže studovat lékařství. Kdyby mi dal starý Tom Burdum pět tisíc liber na studium medicíny, ani by tu kapku v moři svého bohatství nepocítil, a jeho dědic by přitom nejradši odmítl vše kromě té kapky. Corundoobar má pět tisíc akrů úžasné půdy, ale není to ani největší, ani nejlepší Tomův pozemek. Jak si osud s námi zahrává!

* * *

Tak tedy začalo ono zvláštní přátelství, které se omezovalo na projížďky podél řeky Corundy a v němž Eddě k jejímu překvapení otec nikterak nebránil, ať už šlo o dar kobylky Fatimy, nebo o to, že se jeho dcera setkávala s Jackem bez doprovodu.

Za to mohla Maude. Hlavou se jí míhaly početní tabulky, když jí farář podrážděně sděloval, že měl Jack Thurlow tu drzost seznámit se s jeho nevinnou holčičkou, že se žádná výměna Fatimy za Thumbelinu konat nebude a Edda se už na koňskou stezku rozhodně nevydá…

„To jsou ale žvásty!“ vyštěkla Maude v úžasu nad farářovou tupostí.

„Ještě dnes večer se mnou, Thomasi, pojedeš do Corundoobaru a Jacku Thurlowovi velice hezky poděkuješ za to, že byl tak laskavý a nabídl Eddě slušnou kobylku. Vy muži jste občas tak hloupí! Ten člověk je velmi dobře zaopatřený, je to pokrevní Burdum a momentálně jediný dědic starého Toma Burduma. Měl bys klečet u hlavního oltáře a děkovat Bohu za to, že Eddu přivedl Jacku Thurlowovi do cesty! S trochou štěstí a správného pošťuchování za něj bude do tří let provdaná.“

Její litanii si vyslechla všechna čtyři děvčata a za ty tři roky, které od ní uběhly, se k ní bezpočtukrát vrátila. Edda se s tím pozdvižením srovnala daleko snáze než její sestry, i když byla jeho předmětem, protože tím získala Fatimu a nového přítele. Nejvíc Maudina nezastíraná horlivost děsila a znervózňovala chudinku Kačku: Jestliže Maude dokáže takhle vyvádět kvůli Eddě, na níž jí nezáleží, co bude teprve dělat, až přijde na řadu ona?

Pochopitelně zůstalo u přátelství. Panenství se nesmírně cenilo a farářovy dcery byly vychovávány v přesvědčení, že slušný muž od své ženy očekává, že bude o svatební noci panna, a otěhotnět mimo svazek manželský bylo nejhorším hříchem, jaký si dokázaly představit.

Mělo to pochopitelně svoje důvody a farář si coby učitel svých dcer ve věcech náboženství dal záležet na tom, aby pochopily, že nejde o žádný vrtoch, ale je to zcela logický požadavek. „Muž má jediný důkaz, že je otcem dětí své ženy,“ říkal důstojný pán Latimer nadmíru vážným hlasem svým patnáctiletým dcerám, „a tím je panenství jeho ženy o svatebním dnu spolu s její věrnosti v průběhu manželství. Proč by měl skýtat potravu a přístřeší dětem, které nejsou jeho? Nevěru a nezdrženlivost odsuzuje Starý i Nový zákon.“

Svoje kázání Thomas Latimer čas od času zopakoval, aniž tušil, že k zachování nevinnosti jeho děvčat přispívá nejvíc skutečnost, že se žádné z nich dosud neocitlo v pokušení nechat se o věneček připravit, a to včetně Eddy.

Přestože byl Jack Thurlow v tolika ohledech přitažlivý, Eddě z něj nebušilo srdce. To ostatně ani z nikoho jiného. Přitom si byla jistá, že dokáže zaujmout muže, a tak čekala, až se jí z někoho srdce rozbuší, jenže takový nikdy nepřišel. A protože je v lidské přirozenosti dávat vinu sobě, nakonec usoudila, že není schopna hlubších citů. Jsem chladná, říkala si, necítím to, co cítí jiní. Žádný chlapec ani muž, kteří mě od onoho plesu Corundské dívčí akademie v roce 1921 políbili, ve mně nevyvolali silnější odezvu. Z toho všeho muchlání v tmavých koutech si pokaždé pamatuju leda to, jak mužské ruce plácám přes prsty a odstrkuju od svých prsou – co je, pro všechno na světě, na tom tolik vzrušuje?

Navzdory podobným úvahám se dál scházela na koňské stezce s Jackem Thurlowem, vděčná mu za to, že se ji nikdy nepokusil obejmout ani políbit. Určitě mezi nimi byla fyzická přitažlivost, jen se jí zřejmě nechtěl nechat ovládat – právě tak, jako si to nepřála ona.

Dokud ho v lednu roku 1926 nepolíbila.

Jakmile ji tehdy uviděl, nakopl svého šedého plnokrevníka, aby byl u ní co nejdřív, sklouzl ze sedla a roztřesenýma rukama ji stáhl z Fatimy. Chvěl se a ani se nijak nepokoušel zastřít pláč, ale to mu nezabránilo zvednout ji ze země a zatočit se s ní na místě do kola – jako při nějaké taškařici.

„Z nory vylezl nový dědic Burdumů!“ řekl, když ji postavil zase na zem. „Eddo, Tom mě pustil ze svých opratí! Dnes v deset dopoledne jsem se stal zákonným majitelem Corundoobaru se vším všudy a podepsal jsem listiny, v nichž se zříkám jakýchkoli jiných nároků na majetek starého Toma. Jsem svobodný, Eddo! Já jsem svobodný!“

Nemohla si pomoct a políbila ho na rty, tak vřele a láskyplně potřebovala vyjádřit, jak moc mu to přeje, jenže polibek se trochu protáhl, až se nebezpečně nachýlil k něčemu mnohem vážnějšímu a intenzivnějšímu. Nakonec se odtrhl Tom s obličejem zmáčeným slzami a sevřel jí ruce ve své dlani.

„Tolik mě to kvůli tobě těší,“ řekla ochraptěle a usmála se na něj.

„O tomhle jsem, Eddo, snil!“ Vytáhl kapesník a utřel si oči. „Corundoobar je skvělý pozemek přesně té správné velikosti a široko daleko není žádný rubín, takže mě mine bohatství i moc.“ Zazubil se a rozcuchal jí mikádo, na což byla háklivá. „Ty teď půjdeš za tři měsíce dělat ošetřovatelku a naše projížďky se přinejmenším omezí, a já nevěděl, co si počít. Dokonce jsem pomýšlel na to, že se vydám na západ pást ovce. A najednou tohle!“

„Pořád ještě můžeme jezdit ve dnech, kdy budu mít volno,“ řekla vážně.

„Já vím a taky s tím počítám.“

Vše nasvědčovalo tomu, že starý Tom našel konečně vhodného dědice, a tak celý okres přirozeně očekával, že ho jednoho dne uvidí vystupovat z vlaku od Sydney nebo od Melbournu. Žádný dědic se však neukázal a Tom nechtěl prozradit proč.

Když se nějaké zprávy přece jenom vynořily, nebyla to žádná jasná fakta, jen žalostné střípky, které rozhodně nemohly uspokojit lačnější z corundských klevetnic.

Nejpodnikavějších z nich byla Maude, a jelikož jí jabloň snesla požehnání v podobě raných plodů, velice pečlivě z nich vybrala košík a donesla ho starému Tomovi a staré Hannah Burdumovým. Na ně pak vytáhla kdejaké mučicí nástroje k mámení klevet, ale třebaže si počínala s nevídaným umem, výsledek to přineslo žalostný. I to málo, co zjistila, jí však stačilo dodat chuť a povzbudit ji k dalšímu úsilí při shánění informací.

Od starého Toma a staré Hannah vyzvěděla, že se nový dědic jmenuje Charles Henry Burdum, je mu dvaatřicet a narodil se a vyrostl v Anglii, kde stále ještě žije. Je sám tak majetný, že pro něj nic neznamenají ani Tomovy rozlehlé pozemky, a fušuje, jak pravil Tom s uctivou bázní, do peněžních trhů Londýnské City, finančního hlavního města světa!

Vyzbrojená těmito údaji stála Maude ve tři hodiny v noci v plískanici na nádraží, aby mohla nastoupit do nočního expresního vlaku z Melbournu do Sydney, a když tam v šest ráno dojela, posnídala v restauraci na hlavním nádraží a čekala u dveří veřejné knihovny ještě předtím, než ji otevřeli. Uvnitř si pak v čítárně zjistila o Charlesi Henrym Burdumovi úplně všechno. Maude Latimerová si uměla poradit.

Ačkoli byl Charles Burdum boháč, nebyla mu cizí ani jistá obětavost, byl totiž lékař, s diplomem z Guyovy nemocnice, a dokonce pracoval jako zástupce vrchního správce v Manchesterském královském špitále – což bylo velice prestižní! Jak by také mohly být peníze jeho lékařské kariéře na škodu? Maude prošla všechny životopisné záznamy (archivy z Etonu, koleje Balliol a Guyovy nemocnice), nudné seriózní noviny, povrchní bulvární tisk, společenské časopisy, i ty méně vybíravé, neblaze proslulé plátky, které nešly pro urážku daleko a pohybovaly se na tenkém ledě nactiutrhání. Všechny jen dodaly vodu na její mlýn: Doktor Charles Burdum byl středem zájmu.

V roce 1925 se zasnoubil s jedinou dcerou vévody. Na tento senzační, skandální poměr upozorňovaly titulky bulváru po obou stranách Atlantiku, protože v očích vévody nebyl doktor Burdum dost dobrý navzdory svému bohatství a majetku, který čítal několik tisíc akrů lancashirské půdy. Když se vévodova dcera Sybil dostala na přední stránky Zpráv ze světa, jak na nějakém obskurním večírku tančí jako šílená s Charlesem Burdumem charleston, vévoda zasáhl a odstranil Sybil z Burdumova dosahu. Maude ke svému nemalému potěšení zjistila, že bylo Sybil pouhých sedmnáct, takže v každém ohledu podléhala rozhodováni svého otce. Romance to byla jistě vášnivá, protože spolu utekli, ale chytili je a Sybil zmizela z povrchu zemského, dokud ji nezachytil vlezlý francouzský fotograf, jak smutně sedí na lodžii vily na Riviéře. Na další fotografii už byla v šatech nevěsty a brala si muže, kterého jí vybral vévoda; měřil metr devadesát, jeho původ se dal po ženské linii vysledovat až k Vilému Dobyvateli, patřila mu většina Northumberlandu i Cumberlandu a ze strany otce byl spřízněný s hannoverskou dynastií. Jediné, co se Maude nepodařilo najít k onomu pozoruhodnému chlapíkovi, který ve své osobě skloubil majetek a medicínu, byl slušný snímek. Černobílé záběry jí k jejímu rozmrzení neposkytly ani odpověď na to, jestli je hezký, nebo ošklivý, ukazovaly jen nějaká ústa, nos, dvě oči a chomáč čehosi, co vypadalo na světlé vlasy. Na fotografiích s jinými muži ale bylo vidět, že není moc vysoký… Což je dobře, říkala si Maude, příliš vysoký muž by se ke Kačce nehodil.

Drby sice Maude šířila ochotně dál, ale o svých plánech s Kačkou se nikomu nezmínila. Dříve či později musí Charles Burdum svoje koloniální dědictví navštívit a dalo se soudit z toho, kolik úsilí vložil do svých marných snah oženit se s dcerou vévody, že se jeho raněná pýcha jen tak nezahojí. Až k jeho návštěvě dojde, bude pořád ještě svobodný mládenec. A Kačka bude zatím plně zaměstnaná ošetřovatelským výcvikem, odklizená stranou jako neotevřená sklenice ve spíži. Všechno šlo jako po másle! Edda se provdá za Jacka Thurlowa, Grace si vezme nějakého líného budižkničemu, co si na živobytí vydělává rukama, a z Trs bude ona naprostá nezbytnost, svobodná teta, která se přesouvá od sestry k sestře podle potřeb jejich dětí.

Že se všechno odehraje, jak si to naplánovala, o tom Maude ani v nejmenším nepochybovala, vždyť dokonce i Bůh stranil jejím intrikám, a to z prostého důvodu: měl dost rozumu, jinak by přece žádnou Maude nestvořil.

První měsíce čehokoli nového a nezvyklého se vždycky snášejí nejhůř, a touhle mantrou se řídil život sester Latimerových až do samého závěru roku 1926, kdy si ke svému úžasu uvědomily, že přežily, dokonce včetně Grace, slečny Neochotné.

Jen škoda, říkala si Trs, že jsme si vůbec nerozšířily společenské obzory. Od jídelny ošetřovatelek po ubytování se tu všechno dělí podle vrstev, nesmíme se stýkat s lékaři ani s posluhou a sestry se postaraly o to, aby Westenďačky pochopily, že nad nimi máme navrch coby zvěstovatelky nového ošetřovatelského pořádku. Nesmím se přátelit s vrátnými Harrym a Erniem, v jídelně si nemůžu přisednout k ošetřovatelkám z West Endu, a když se na oddělení objeví nějaký doktor, okamžitě mě pošlou třídit špinavé prádlo nebo do umývárny drhnout nočníky. Jsem buď o třídu výš, nebo níž a tuhle hranici si netroufám překročit. Jak má mezi tak nesourodými zaměstnanci nemocnice vládnout duch pospolitosti či solidarita, když jim není dovoleno si spolu přátelsky povídat? A přitom právě naši nejzarytější protivníci, ne-li rovnou nepřátelé, by z toho mohli těžit nejvíc. Jak ráda bych nabídla Leně Corriganové, Nancy Wilsonové či Maureen O’Brienové, že je naučím základy chemie a fyziky, vysvětlím jim, že voda má tři skupenství a že jód je prvek. Jenže ony se to dozvědět nechtějí, protože jim připadá, že by tím přiznaly porážku v té nesmyslné bitvě, kterou proti nám vedou, kdyby svou neznalost připustily. Jak jim mám do těch jejich hlav vtlouct, že vědomosti jsou jedinou cestou z chudoby a závislosti?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hořkosladký život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.