STAR TREK

PICARD: THE LAST BEST HOPE

TM & © 2020 CBS Studios Inc.

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

All Rights Reserved.

This book was originally published by Gallery Books,

an imprint of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2020 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2020 for Cover by Alan Dingman

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6510-0

Kirsten Beyerové, s láskou

Drazí spoluobčané, historii nelze uniknout. Na nás, tento kongres i tuto vládu, bude vzpomínáno, ať si to přejeme, či ne. Význam ani bezvýznamnost našich osobností neušetří nikoho. Zkouška ohněm, kterou si projdeme, bude na nás ctnostné i zneuctěné vrhat světlo až do dob posledních generací. Tvrdíme zde, že vyznáváme Unii. Svět naše slova nezapomene. Víme, jak Unii zachránit. Svět ví, že to víme. My – ano, i my zde – teď máme v rukou moc a leží nám na bedrech odpovědnost. Tím, že dáváme svobodu otrokovi, zajišťujeme svobodu svobodným – uchováme si čest tím, co dáváme, i tím, co ochraňujeme. S ušlechtilostí sobě vlastní zachováme, nebo uboze ztratíme poslední, jedinou naději na celém světě. Jiné záměry uspět mohou, tento však neselže. Naše cesta je prostá, mírumilovná, velkorysá, spravedlivá – a vydá-li se jí každý z nás, půjde o cestu, za niž nám bude svět navždy tleskat a Bůh nám bude za ni navždy žehnat.

Abraham Lincoln

Zpráva o stavu Unie (1862)

Je možné neudělat žádnou chybu, a přesto prohrát. To není slabost. To je život.

Jean-Luc Picard

Mé náruči svěř své znavené, své chudé, ubožáky svou zemí nepřijímané,

hordy chřadnoucí, však po svobodě se pnoucí, ty bez domova, ty nemohoucí,

to je u zlatých bran vítá pochodeň má žhnoucí!

Emma Lazarus

„Nový Kolos“

ČÁST 1

NADĚJE
2381-2382

1

La Barre, Francie

O mnoho let později

Když monsieur Jean-Luc Picard (někdejší důstojník Hvězdné flotily) sedával sám ve svém venkovském domě, přemítal o událostech z let, která předcházela jeho dobrovolnému exilu, a snažil se pochopit, kde a jak se všechno pokazilo, vracíval se nejčastěji k jedinému okamžiku: seděl na můstku Enterprise, lodi, jíž kdysi velel, a naslouchal tichému předení jejích přístrojů a hučení motorů–

Kdykoli si vzpomínku přehrával, čas se mu v mysli zpomalil, jako by obrazům ve své hlavě nařídil zvolnit na poloviční či čtvrtinovou rychlost, a sledoval sám sebe, jak sedí v křesle, a při pohledu na muže, jímž kdysi býval, žasl: byl klidný, sebejistý, velel svým instinktům stejně jako lidem kolem sebe. Tohle, pomyslel si, byl onen okamžik před bouří, zlomek vteřiny před koncem jeho někdejšího života, který jej zavedl až sem – do domu, který mu nikdy nebyl opravdovým domovem, k půdě, kterou by rázem vyměnil za podivné, vzdálené kraje, do ticha, netečnosti. K vědomí, že nic, co by mohl udělat, by ani v nejmenším nezměnilo konečný důsledek. Byl jen dalším trosečníkem zmítajícím se ve vlnách. Prosperem na svém ostrově. Starým kouzelníkem, jejž opustila magie a který se jen utápí v mrzutostech.

Tehdy, v tom jediném okamžiku, se všechno změnilo. Nikdo si v tu chvíli žádné změny nevšiml. Jeho loď, Enterprise, jeho skutečný domov, ze kterého byl vyhnán, hlídkovala v okolí Neutrální zóny. Ještě za starého uspořádání. Ozval se tichý signál interkomu následovaný La Forgeovým hlasem.

„Kapitáne, zachytili jsme řadu velmi podivných údajů–“

A on odpověděl – Jak neuvěřitelné! pomyslel si dnes. Jak slepý může člověk být! – doopravdy odpověděl: „Něco, čeho bychom se měli obávat, komandére?“

Jistěže, pomyslel si Picard, starší o celá léta, ano, víc, než jsme si dokázali představit. Pozor. Přemýšlej. Zvaž své další kroky–

„Podíváme se na to spolu později.“

Další pípnutí, tentokrát oznamující příchozí zprávu z velitelství Hvězdné flotily.

Picard vstal, uhladil si neexistující záhyby na uniformě a přešel do své pracovny, kde dostal příkaz vrátit se zpět na Zemi.

A zbytek už je historie.

Když se pořádně zamyslel, uvědomil si, že tehdy viděl

Enterprise naposledy.

Přes úbočí kopce se přelévala mračna. Ztěžklá réva se skláněla k zemi. V předsíni odtikávaly staré hodiny. Čas ubíhal jen tak, nazdařbůh. Picard na pokraji spánku a bdění dál zpytoval svou minulost, ale odpovědi nenacházel. Taková byla jeho rána, odpoledne i večery. Tak trávil své dny monsieur Jean-Luc Picard (někdejší důstojník Hvězdné flotily), muž, který přišel o veškeré iluze o rozměrech dvou celých kvadrantů.

V tuto chvíli si Picard obvykle povzdechl a zahleděl se na svou nádhernou a neskutečně tichou zem, sem tam zahlédl, jak se na něj dívají Laris nebo Zhaban a vrtí hlavou, jako by říkali: Přemýšlí až příliš, a to není dobré.

Ne, pomyslel si. Nic z toho nikdy nebylo dobré.

Velitelství Hvězdné flotily

San Francisco, Země

Nastal krásný den, nádherné ráno počátku konce všeho. San Francisco se koupalo ve sluneční záři, silné a sebevědomé; elegantní a rytmický tep srdce skrývajícího neskutečnou moc. Jarní ráno, kdy se vám zdá, že svět je plný nekonečných možností. Vzduch prosytil mořský vánek, když Picard vystoupil z transportéru a rázně kráčel přes náměstí až k budově velitelství. Mladý praporčík, který se při pohledu na věhlasného muže zarděl, ho bez okolků vpustil dovnitř. Bez větších formalit ho uvedli do konferenčního sálu vrchního velitele. Earl Grey byl už připraven, z šálku stoupala pára.

V místnosti byla cítit moc, služba, čest a zodpovědnost. Seděli tam už dva jeho kolegové, kteří měli všechno jednou provždy změnit.

„S čím se ti hodláme svěřit, Jean-Lucu,“ pronesl vrchní velitel, „je téměř neuvěřitelné.“

Kapitán Jean-Luc Picard z U.S.S. Enterprise, připravený uvěřit mnoha neskutečným věcem ještě před snídaní, vrchnímu veliteli pokývl, složil ruce a pohodlně se usadil do křesla.

„Asi nemusím dodávat, že vše je přísně tajné,“ pokračoval velitel.

Picard, který byl zvyklý slýchávat tajné informace, se jen lehce pousmál. V duchu však cítil napětí, očekával úder. Upřel na svého nadřízeného zrak.

Admirál Victor Bordson, o několik let mladší než Picard, byl podle kapitánova mínění opatrný muž. To Picard nepovažoval za vadu; právě naopak. V Bordsonovi viděl vždy opatrného muže: byl odměřený, nedělal ukvapená rozhodnutí, lehce odtažitý, nespolečenský. Picardovi kdysi velmi dlouho trvalo odhadnout jeho původ – ne, Němec to nebyl, ani Rakušan či Švýcar a ani Belgičan– Co tedy? (Pobavilo ho, když se na jedné slavnostní večeři usadil vedle Bordsonova manžela, a od něho zjistil, že Victor pochází z Lucemburska. Tak tak se udržel, aby netřískl dlaní do stolu a nevykřikl: „No, samozřejmě!“) Bordsonovi nepůsobilo potíže vrhnout se do akce, činil tak však s rozvahou: byl několikrát vyznamenaný, jak se dalo podle generace a služebního věku očekávat – byl veteránem děsivých válečných kolbišť války s Dominionem. Z opakovaných potyček s Jem’Hadary jste neodešli, aniž byste si neodnesli šrámy a modřiny, ať už viditelné či ne. Podle Picarda byli takoví důstojníci obvykle zarputilí, nesmiřitelní a nadmíru ztrápení.

Severská kuráž, tak se tomu říkalo v ságách, odhodlání nevzdávat se, i když vás už veškerá naděje opustila. Ano, Bordson připomínal saského bojovníka, který mává oštěpem před nosem nepřátel, přestože si je jistý svou porážkou:

„Odvaha stoupne, srdce se osmělí,

duch se výš vzepne, když zemdlí v nás síla.“1

Opatrný člověk; člověk, který opatruje jiné. „Co se děje, Victore?“ zajímal se Picard.

„Úplně všechno,“ řekl Bordson, „se od základu změní.“ Obrátil se ke své zástupkyni. Kapitán Kirsten Clancyová po Victorově pravici přikývla. Naklonila se k Picardovi a zašeptala: „Romulanské slunce se má změnit v supernovu.“

Picardovi chvíli trvalo, než vstřebal důsledky jejího sdělení. Jakmile si je uvědomil a pochopil, že jsou neskutečně hrozivé, že nezvratně a děsivě ovlivní vše, co doposud znal, dotkl se konečky prstů pravého spánku. Šlo o instinktivní gesto, kterého se nikdy úplně nezbavil, snažil se chránit si místo, kde se cítil nejzranitelnější. Kde mu ublížili nejvíc. „Sakra.“

„Nějak tak,“ přisvědčil Bordson. „Kirsten, můžeme se podívat na tu prezentaci?“

Clancyová uchopila padd a aktivovala jej. Obrovská obrazovka na protější stěně ožila. Místnost se pomalu ponořila do tmy. Než prezentace začala, vrhl Picard pod rouškou tlumeného světla rychlý pohled na Clancyovou. Z rázné ženy středních let s krátkými vlasy, kterými prosvítaly bílé pramínky, vyzařovala duševní vyrovnanost. Jako by v ní bylo cosi ocelového. Nepatřila k těm, kteří by ze sebe nechali dělat blázny. Setkal se s ní letmo jen jednou dvakrát při té či oné příležitosti. Znal ji hlavně podle dobré pověsti, která byla, jak se ostatně u někoho tak vysoce postaveného ve velení Hvězdné flotily očekávalo, příkladná. Očividně si také myslela na Bordsonovo místo. Picard takové ambice ani zdaleka neměl. Post vrchního velitele v sobě spojoval vojenské funkce Hvězdné flotily stejně jako politické zájmy Federace. Bordson jistě musel většinu svého času trávit uklidňováním radních, vystupovat před výbory, víc naslouchat než jednat. Ne, Picard by podobnou funkci dobrovolně sám nepřijal. Dejte mi loď mířící do neznáma, možnost zkoumat, možnost něco změnit–

Na obrazovce se důstojnice ve zlaté služební uniformě chystala formou prezentace cosi sdělit malému publiku. Picard se naklonil k Bordsonovi a zamumlal: „Kdo všechno to už viděl? Kdo tam byl?“

„Já, Clancyová, paní prezidentka, velitel bezpečnosti. Samozřejmě přednášející důstojnice a její přímý nadřízený.“ Bordson se nevýrazně pousmál. „Jsi v pořadí sedmý, pokud ti jde o tohle.“

Sedmý. Picard si začal podvědomě načrtávat povahu následující mise a počítat, jak rychle se bude moct vrátit na Enterprise, aby se mohl vrhnout do akce.

Žena na obrazovce pronesla: „Jsem nadporučík Raffi Musikerová a jsem zpravodajskou odbornicí na romulanské záležitosti. Jak již všichni víte, v posledních několika týdnech jsme zachytili podivná vysílání z romulanského prostoru – podivná dokonce i na romulanské poměry.“

Zatímco Picard poslouchal Musikerovou, uvědomil si, že se mu nadporučík zamlouvá. Působila volnomyšlenkářsky, což bylo příjemnou změnou oproti striktnímu vystupování agentů rozvědky. Její přímost byla osvěžující stejně jako to, že ji zjevně neotupila důležitost publika. Hlavní ale bylo, že prezentaci držela pevně v rukou. Kdosi položil otázku na adresu spolehlivosti jejich zdrojů, kterou zodpověděla s jistotou a lehkostí. Pak přišel další dotaz na rozsah výbuchu supernovy; tehdy projev přerušila a dala si chvilku načas.

„Předkládané výpočty jsou nejhorší variantou. Z toho plyne, že dopady na klimatické změny lze pozorovat již dnes. K explozi dojde někdy v roce dva tisíce tři sta osmdesát sedm. To vám ukážu jako první. Nejlepší varianta pak nebude vypadat tak šíleně děsivě.“

Picard se naklonil ke Clancyové.

„Jak že se jmenuje?“

„Raffi Musikerová,“ připomněla mu. „Nadporučík Raffi Musikerová.“ Picard si jméno zapamatoval pro případnou potřebu.

Na obrazovce se za Musikerovou objevil simulovaný model romulanské sluneční soustavy. Hroutící se hvězda se nacházela uprostřed. Picard pozoroval, jak slunce kolabuje a z jeho smrtelných křečí se šíří soustředné prstence. Táhly se dál, dál a dál, donekonečna– Někdo mezi posluchači Musikerové vyhrkl: „A do prdele.“ Picard si nemohl být zcela jistý, ale domníval se, že to prohlásila samotná prezidentka.

„Přesně tak,“ přisvědčila Raffi. „Víte, já to viděla už asi dvacetkrát a řeknu vám, že nikdy to nebude lepší. Vždycky jen horší. To je život, hm? Od desíti k pěti. Ukážu vám teď nejlepší variantu.“

Tohle, pomyslel si Picard, když znovu sledoval šířící se prstence, posouvá definici slova nejlepší někam úplně jinam.

„Náš nejlepší odhad?“ položila Raffi otázku, která Picardovi vytanula na mysli. „Dopad pravděpodobně pocítí všechno v okruhu devíti celých sedmi desetin světelného roku od romulanského slunce. Ať už to modelujeme jak modelujeme – a věřte mi, že máme spoustu modelů – vyhlídky pro stabilitu Romulanského hvězdného impéria

jsou katastrofické. Mám se pustit do podrobných rozborů, nebo je to v hrubých rysech jasné?“

Naprosto jasné, pomyslel si Picard. Postiženy budou miliony lidí, a to nejen v domovské soustavě, ale i jinde. Naklonil se a sledoval neveselý konec prezentace. Vedle něj stál jeho čaj – zapomenutý, vychladlý. Nic už nikdy nebude stejné–

(Monsieur Jean-Luc Picard si vzpomněl na své někdejší myšlenkové pochody a málem se své naivitě nahlas zasmál.)

Prezentace skončila. Raffi Musikerová na obrazovce na zlomek vteřiny ztuhla, aby její obraz záhy vystřídal symbol velitelství Hvězdné flotily. Clancyová vpustila do místnosti světlo.

„Nuže?“ vyzval Bordson Picarda.

„Musíme jim pomoct,“ odvětil kapitán bez okolků.

„To jistě,“ přisvědčil Bordson.

Nastalo ticho; každý v místnosti zvažoval, co všechno to bude obnášet.

„Ať se stane cokoliv, Victore,“ přerušil mlčení Picard, „tvrdit každému, že to má cenu a mít bude i do budoucna, bude třeba pokaždé, kdy budeme čelit pochybnostem nebo překážkám, a to jistě budeme. Ale musíme jim pomoci.“

„Ano,“ kývl Bordson. „Ale jak?“

Clancyová se přihlásila o slovo. „Existují značné komplikace. V neposlední řadě fakt, že Romulané nejsou příliš nadšení podporou Federace.“

Ne, pomyslel si Picard, to asi nejsou. „Už požádali o pomoc?“

„Až teď přiznali, že se jejich hvězda změní v supernovu,“ odvětila Clancyová, „a to jen proto, že jsme jim poslali analýzy Musikerové. A jejich vlastní šifrované zprávy.“ Chmurně se usmála. „Z toho také nadšení nebyli.“

„To si umím představit,“ kvitoval to Picard.

„Dobrou zprávou je,“ pokračovala Clancyová, „že potom–“ Vzdychla. „Inu, řekněme, že po několika intenzivních dnech vyjednávání Romulané souhlasili s omezenou intervencí z naší strany. Ale musíme postupovat opatrně, pokud si přejeme, aby nám dohoda vydržela.“ Netrpělivě zavrtěla hlavou. „Snažíme se pomoct! A oni nám házejí klacky pod nohy.“

„Tajnůstkářství koluje Romulanům v žilách,“ podotkl Picard. „Jak reagovali?“

„Do domovské soustavy nás nepustí,“ oznámil Bordson. „To není žádné překvapení. Ale můžeme se pohybovat po některých soustavách za hranicemi impéria. Dopad na tamější životní prostředí sice nebude tak drtivý, ale infrastruktura určitě dostane zabrat. Pokud tam uspějeme a Romulany si udržíme na své straně, možná budeme moct pomáhat i nadále.“

„Kolik lidí?“ zeptal se Picard.

„Na planetách, ke kterým nám umožní přístup?“ opáčil Bordson. „Devět set milionů.“

Samo o sobě se jednalo o nevídaný projekt. Picard vstal z křesla a přešel k oknu. Pohled z Bordsonovy zasedací místnosti byl – jak jinak – nádherný. Okno shlíželo na komplex budov kolem velitelství. Na obrovský oceán. Modré nebe.

Na takový výhled by si člověk snadno dokázal zvyknout, pomyslel si. A mohl by jej začít považovat za samozřejmost. Země byla tak bezpečná, tak krásná. Nedobytná jako hrad, který nikdy nepadl. Jak by on sám reagoval, kdyby se dozvěděl, že jeho domov bude zničen? Kdyby věděl, že bude muset opustit vše, co znal, kde se cítil bezpečně, kde to miloval, a nikdy se nevrátit? Bylo by to jako–

Jako opustit hvězdy, zúžit svůj pohled na omezený horizont nebo – v horším případě – na nic. Bylo by to strašlivé.

Clancyová stojící za ním hovořila o potřebě diplomacie, o budování konsensu nejen s Romulany, ale i zde doma, aby si zajistili společnou vůli jednat–

„Budeme potřebovat lodě,“ prohlásil Picard. „Velké množství lodí. A lidí, kteří budou tvořit jejich posádky.

Tisíce lodí, a to co nejdřív, vzhledem k počtu uprchlíků. Budou muset umět přepravit spousty lidí na nespočet různých míst. A pak, když dorazí na místo určení – jim budou muset umět vypomoct. Poskytnout jídlo a přístřeší. Domovy, školy, lékaře. Práci – plnohodnotnou práci. Kvalitní infrastrukturu, místo, kde bychom sami rádi bydleli. Žádné nepohodlné, dočasné tábory.“ Při té myšlence se otřásl odporem, ostatně jako každý jiný rozumný tvor. Ne, to by nepřipustil. Nestane se, aby se s lidmi zacházelo jako s odpadky, které někdo naložil a vyhodil na skládku.

„Měla by to být místa, která vzbuzují naději, ne zoufalství. Ta přináší úlevu, ne zklamání–“

Otočil se a spatřil, že se Clancyová tváří zaraženě. „Nenechme se ale unést!“ zchladila ho. „Nemáme zatím příliš mnoho informací o tom, co Romulané zvládnou sami – zatím se s námi jen dohodli, že můžeme pomoci. Dosud nám ale nesdělili, jakou pomoc nakonec přijmou; navíc netušíme, kolik přemístění mají sami v plánu uskutečnit. Pak by byla ve hře jen malá flotila upravených lodí, která by do bezpečí převezla relativně malý počet lidí –“

„Ne,“ trval na svém Picard. „Tváří v tvář takovéto katastrofě nemůžeme dělat polovičatá opatření. Musíme být připraveni naši misi posílit.“

Clancyová se obrátila na Bordsona. „Taková humanitární akce by byla– Neslýchaná!“

„Tato katastrofa je neslýchaná,“ namítl Picard.

„Ale tisíce lodí?“

„Pokud to bude nutné.“

„To by výrazně ovlivnilo práci Hvězdné flotily,“ kontrovala Clancyová. „Omezí to naše možnosti, náš rozvoj. Změnili bychom náplň našeho poslání na– Kolik? Téměř deset let?“

„Pokud to bude nutné,“ vedl si Picard dál svou, „pak se nedá nic dělat.“

„Já osobně si nejsem jistý, jestli máme k dispozici dost politické podpory–“

Picard věděl s jistotou, že nemají.

Clancyová podotkla: „Bez podpory nám Rada Federace nepřiklepne prostředky a bez prostředků nemáme nic víc než vzletné ideály.“

„Souhlasím s názorem, že nic podobného jsme dosud neřešili. Stejně jako jsme nečelili podobné katastrofě,“ přikývl Picard. „Bude to vyžadovat ty nejlepší z nás: nejlepší inženýry, nejlepší úředníky, nejlepší lodě–“

„Ale na jak dlouho?“ naléhala Clancyová. „Jsme ochotni podstoupit oběti, abychom projekt takových rozměrů zvládli? Opustit plánovaný průzkumný program? A i kdybychom výzkumné mise zrušili hned teď? Máme vůbec dost lodí, které si můžeme dovolit převelet? Co se omezí? Rekultivační projekty na hraničních planetách? Terraformační projekty? Jak si myslíte, že se k tomu postaví občané Federace? Co si vybereme? O co se připravíme? A co si ponecháme? A i když tohle všechno překonáme, čím přesvědčíte veřejnost, že pomoc Romulanům je v jejich vlastním zájmu? Jak přesvědčíte Romulany?“

„Devět set milionů lidí, kapitáne,“ zašeptal Picard.

„A možná mnohem, mnohem víc.“

Bordson zvedl ruku. „Díky vám oběma.“ Složil hlavu do dlaní a zavřel oči. Po chvíli řekl: „Politická vůle, jistě. Nikdy ji nezískáte snadno ani od našich vlastních lidí. A Romulané? Nevěřím jim, vůbec jim nevěřím. Ale víte– Pořád musím myslet na ty prstence a na to, jak se šíří dál a dál.“

Picard přikývl; ano, ano, Bordson to chápe. Pochopil, co jim Musikerová ukázala.

„U všech skutečně velkých krizí, kterým jsme kdy čelili,“ pokračoval Bordson, „klimatických katastrof, globálních válek, mezihvězdných střetů – je snadné zapomenout, co stály jednotlivce, kteří při nich trpěli. Pořád musím zvažovat, co znamenají ty prstence pro povrchy planet, rozumíte? Pro lidi, kteří na nich žijí. Co ty prstence symbolizují. Ztrátu domova, všeho, na čem jim záleží, všeho, co je jim drahé– To mám neustále na paměti.“ Otevřel oči a pohlédl na Picarda. „Je jasné, že pomoct musíme, ve vší vážnosti a odhodlaně.“ Stočil pohled na Clancyovou. „Jak toho dosáhneme, se dozvíme během následujících týdnů.“

„Problém je, že tohle nebude záležitost pouhých několika týdnů, pane,“ opáčila Clancyová. „Hvězdnou flotilu to postihne na celá léta. Musíme pochopit, do čeho se pouštíme.“

„Věřím, že to chápeme.“ Bordson se v křesle opřel.

„Ale kdo by měl takovou misi vést?“ Obrátil se k Picardovi. „Jean-Lucu–“

„Dejte mi chvilku, o někom vhodném popřemýšlím–“

„Není třeba,“ přerušil ho Bordson. „To místo je tvoje– Jestli ho chceš.“

Clancyová se krátce zasmála.

„Kdo chce kam–“

Picard mlčel. Otočil se zpět k oknu. Tiše sledoval vlny na oceánu. Bordsonova slova o lidech, kteří musí tuto katastrofu prožít, ho hluboce zasáhla. Přesto se část jeho já raději stáhla v obavách, co celá ta pohroma znamená. Stovky milionů lidí budou nuceny odejít ze svých domovů – někteří nedobrovolně – a přesunout se– Kam? Kde budou moct žít? Co budou vůbec po tom všem dělat? Co udělá Romulanské impérium? Přežije jeho civilizace? Dokáže to? Takové byly obavy jeho vyděšeného já. Ale jiná část jeho osobnosti – ta nejlepší část Jeana-Luca Picarda – už sbírala síly, aby se vrhla do díla, které na něj čekalo, a to ještě dřív, než ho Bordson vůbec oslovil. Jak tam stál a díval se přes Pacifik, připadalo mu, že takto se vše mělo odehrát, jako v šachové partii, když dá jeden z hráčů šach, vítěz rázem přesně vidí, jaké tahy musí provést. V ten krátký, radostný okamžik Picard pochopil, že on je tím správným mužem přicházejícím v pravý čas, člověkem, který byl pověřen důležitým úkolem, pro který se jeho život, zkušenosti i temperament dokonale hodí.

Mohl by to zvládnout. Dokáže to.

(V budoucnu se monsieur Picard uchechtl ironickým smíchem, který jako by se odrážel zpět do minulosti.)

Otočil se k Bordsonovi a Clancyové. Hlas měl pevnější, než by sám od sebe čekal. „Tak dobře.“

Bordson s Clancyovou si vyměnili pohledy.

„Dobře,“ zopakoval po něm Bordson. „Gratuluji, admirále Picarde.“

„Prosím?“

„Sám jsi to řekl,“ připomněl mu Bordson. „Je to projekt, který nemá obdoby. Alespoň tomu dodáme váhu. Navíc,“ dodal šibalsky, „už bylo dávno načase.“

Picard, nečekaně dojatý, jen sklonil hlavu.

Bordson ale ještě neskončil. „Chápeš, že to znamená rozloučit se s Enterprise?“

„Ach tak,“ vzdychl Picard. Vrátil se ke stolu a sesul se do křesla. Zvedl svůj šálek. Čaj byl ledově studený. „A já si říkal, že v tom nebude žádný háček.“

„Ale no tak, vždycky je v tom háček,“ oponoval Bordson. „Kirsten, vysvětlíš mu to?“

„Víme, že byste do toho raději šel s vlastní lodí a posádkou,“ pronesla Clancyová, „ale realita je taková, že Enterprise na Romulany působí jako červená plachta na býka. Vlajková loď. Symbol našeho nepřátelství. Enterprise se s nimi potýkala až příliš často. Nechceme jim to připomínat. Musíme být teď nadmíru diplomatičtí. Chápete?“

„Zvládneš to, Jean-Lucu,“ otázal se Bordson, „bez Enterprise?“

Picard zaváhal. Jistě, oba měli pravdu; pro Romulany nebyla Enterprise právě symbolem přátelství– Ale dokáže to bez svých lidí? Své posádky? Bez těch, které tak dobře zná, jimž bezmezně důvěřuje? Pokusí se zvládnout ohromný, s ničím nesrovnatelný úkol a zároveň se sžít s novou posádkou, s novou lodí?

„Nemusíš se rozhodnout okamžitě,“ ujistil ho Bordson, který jeho situaci chápal. „Dopřej si den, dva. Poraď se s vyššími důstojníky. Kirsten už zařídila bezpečnostní prověrky–“

„Není třeba,“ rozhodl se Picard. „Jdu do toho.“

Z hloubi srdce věřil, že je tím pravým člověkem na svém místě. Člověkem s vizí, s potřebnými schopnostmi. Takovou příležitost si nesmí nechat ujít. Ne, tak to není, není v tom marnivost. Bylo by špatné přenechat to jiným. Ve vesmíru neexistoval důležitější úkol než tento. Hvězdná flotila musí těm lidem pomoci. On jim musí pomoci.

„Dobře,“ souhlasil Bordson. „Pak si tedy nyní položme otázku, která je nasnadě. Kdo převezme na Enterprise velení?“

„Worf,“ řekl Picard ve stejný okamžik, kdy se ozvala Clancyová: „Ale ne Worf.“

„Tak první úkol máme úspěšně za sebou, chápu,“ odtušil suše Bordson. „Procvičme si, co tady kážeme, a shodněme se na něčem. Kirsten – v čem tkví tvá námitka? Jde o to, co se stalo na Soukaře?“

Špatné rozhodnutí, které Worf učinil téměř před deseti lety, v situaci, v níž by se devět z deseti důstojníků zachovalo stejně. Se svou manželkou Jadzií Dax se účastnil tajné mise uvnitř prostoru ovládaného Dominionem. Dax byla těžce raněna, a tak se Worf rozhodl vrátit a zachránit jí život a misi přerušit. Dominionský agent, kterého měli vyzvednout, následkem Worfova rozhodnutí zemřel.

„Na Soukaře se rozhodl špatně,“ vysvětlovala Clancyová. „Zemřel tehdy náš agent. Kdo ví, o kolik měsíců jsme mohli válku s Dominionem zkrátit! Worf to věděl, když se rozhodoval. Vybral si ale ji.“

„To se stalo skoro před deseti lety,“ oponoval Picard.

„Jeho následná příkladná služba zcela jistě tento čin vyváží?“

„Ve hře je ale jeho úsudek,“ pokračovala Clancyová.

„Rozhodl by se stejně?“

To těžko, pomyslel si Picard a sevřel čelist, koneckonců Jadzia je mrtvá. „Na druhou stranu, právě vzhledem k tomu, co se tehdy odehrálo, lze Worfa o to víc konfrontovat s jeho dalšími činy. Musím se ohradit proti byť jen náznaku, že nad úsudkem mého prvního důstojníka visí otazník. Upřímně, kapitáne Clancyová, myslíte si, že bych si za svého zástupce vybral někoho, o kom bych si nemyslel, že je schopen velet vlastní lodi?“

Clancyová se při jeho slovech lehce zarděla. „Znáte ho lépe než já; sloužili jste bok po boku řadu let–“

„Přesně tak.“

„Ale Enterprise je vlajková loď!“ Obrátila se na Bordsona. „Byl formálně potrestán. Pane, ve jménu Flotily na to musím poukázat.“

Picard pohlédl na Bordsona; ten na sobě nedal nic znát.

„Dovolte, abych to vyjádřil přesněji,“ navázal Picard.

„Před sto lety explodoval jeden z měsíců Qo’noSu. Klingoni naši pomoc zprvu odmítali – ale pak ji přijali a naše spolupráce časem vedla až k sepsání Khitomerské dohody. Naše vzájemné vztahy jsou dnes natolik srdečné, že tu zcela vážně hovoříme o možnosti jmenovat Klingona velitelem naší vlajkové lodi. Představte si, co to může znamenat! Uvědomte si, co z toho lze vytěžit. Můžeme lidem připomenout nejen pomoc, kterou jsme jim tehdy poskytli, ale i to, jak daleko od té doby došlo naše přátelství s Klingony. A tím naznačíme, jak by se mohlo vyvinout i naše přátelství s Romulany.“

Bordson souhlasil.

„Má pravdu, Kirsten.“

Už si tak jistá nebyla. „To vypadá nadějně–“

„Worf je skvělý důstojník,“ přitlačil na ni Picard odhodlaně. „Bude z něj výtečný kapitán.“

Bordson se podíval na svou zástupkyni. „Nějaké další námitky?“

Pohlédla na Picarda. „Myslela jsem, že by ten problém měl někdo zmínit, nic víc.“

Picard to vzal jako omluvu.

„Pak jsme dohodnuti,“ uzavřel věc Bordson. „Worf přebírá velení Enterprise. Dobře. Dvě povýšení během jednoho rána. Z té moci se mi úplně točí hlava.“ Zahleděl se na Picarda. „Hádám, že si budeš chtít s posádkou okamžitě promluvit; oznam jí, co se děje. V budově jsme ti vyčlenili kancelář–“ Vstal. „Velitelství tvé mise. Dokud si nenajdeš novou loď.“

Picard vstal a zvědavě se na Bordsona zadíval. „Kancelář už je připravená? Ty jsi věděl, že neodmítnu?“

Bordson se usmál.

„Ano, Jean-Lucu – ani na vteřinu jsem o tobě nezapochyboval.“

Potřásli si rukama. I Clancyová natáhla ruku, aby se s ním rozloučila. „Stojíme za vámi,“ ujistila ho. „Uděláme, co bude v našich silách, aby vše fungovalo. To vám slibuji, nezapomeňte.“

A Picard nezapomněl – alespoň se snažil nezapomenout.

Jakmile Picard opustil Bordsonovu kancelář, dopřál si chvíli, aby se vzpamatoval. Stál nehnutě s rukama sepjatýma a očima zavřenýma. U kohokoli jiného by náhodný svědek předpokládal, že se modlí, ale Picard znovu přemýšlel o těch soustředných prstencích, šířících se od hvězdy, a o světech, na které katastrofa dolehne. Stačila jediná hodina, pomyslel si, a celý jeho svět se od základu změnil. Citlivější člověk by zřejmě zpanikařil, ale Picard se dokázal rozhodnout, ne však lehkovážně. Měl by se dát do práce. Otevřel oči a přemýšlel, kde najde svou novou kancelář. Zahlédl mladou trillskou důstojnici, která stála ve zdvořilé vzdálenosti kousek od něj. Když viděla, že vykročil, přistoupila k němu, aby s ním promluvila.

„Admirále Picarde, pane –“

Novinky se šíří rychle, pomyslel si Picard. „To jsem já, ano.“

„Jsem poručík Vianu Kaul, pane. Admirál Bordson mě k vám převelel jako vaši pobočnici tady na Zemi. Mohu vás zavést do vaší kanceláře, pane?“

Picard gentlemansky ukázal do chodby. „Ale jistě, poručíku.“

Kráčeli bok po boku a Picard jen čekal na nevyhnutelné.

„Smím vám říct, admirále, jaká čest je pro mě vás poznat?“

Picard vykouzlil na tváři lehký, nezávazný úsměv, který si pro podobné chvíle schovával. Mladí důstojníci, užaslí, že se ocitli ve společnosti „legendy“, často lapali po dechu a koktali. To byl jeden z důvodů, proč by raději upřednostnil svou posádku. V nadcházejících dnech je čeká spousta práce, pomyslel si lítostivě. Bude se muset chovat, jak nejlépe to půjde. Vyšší důstojníci z Enterprise byli na jeho nálady zvyklí a nevadilo jim, když byl zrovna podrážděný. Takovou výsadu si bude muset na chvíli odpustit. Nerad by zklamal mladé nadějné důstojníky, jakým byla i tato dívka. Ale potřeboval k ruce i starou gardu. Ale kdo by byl ten pravý? Koho by si mohl přivést na svou loď, jakmile se mise rozjede? Jeho první volbou by byl samozřejmě Dat, jenže–

Kaul ho neprodleně zavedla do výtahu, posléze o patro níž a pak zase ven do velké a vzdušné místnosti, která byla momentálně téměř prázdná. Čekalo tam jen pár dalších lidí, kteří se hrbili za svými stoly; ihned však vyskočili, když Picard proplul kolem.

„Váš současný tým, pane,“ oznámila mu Kaul téměř omluvně. „Většinou jde o specialisty na státní zakázky. Učinění kouzelníci.“

„Brzy to tu zaplníme,“ ujistil ji klidně Picard. Bylo tam místo pro tucet dalších lidí; to by pro začátek stačilo. Operace brzy získá na síle, a to rychle. Bude potřebovat zkušené odborníky. Pokývl přes celou místnost k soukromé kanceláři. „Ta je pro mě?“

„Ano, pane – promiňte, že na dveřích ještě není vaše jméno.“

„To by bylo teprve pořádné kouzlo. Ještě před půl hodinou jsem netušil, že se této mise ujmu.“ Kaul, rázem vyvedená z rovnováhy, začala panikařit. Pak spatřila, jak Picardovi cukají koutky a opět se uvolnila. I Picard si vydechl. Čím dříve se přes tuto etapu přenesou, tím lépe.

„Samozřejmě, pane.“ Kaul otevřela dveře kanceláře. „Tak tahle je vaše. Základní výbava, ale do začátku to snad bude stačit.“

Stůl, židle, počítač. Prozatím vyhovující. Picard si stoupl za stůl.

„Můžu vám přinést čaj, pane? Earl Grey? Horký? Je to tak?“

Picard se usmál, tentokrát opravdu upřímně. „Naprosto správně, poručíku. Děkuji. Budu víc než rád.“

Čaj mu přinesla během chvilky, nereplikovaný. Usrkl a rukama přejel po stole. Už žádné zdržování. Potřebuje novou loď, novou posádku, novou flotilu– Novou misi a nový způsob života. Ale všechno pěkně popořádku. Posadil se a kontaktoval Enterprise.

„Worfe,“ pronesl. „Drahý příteli.“

Když se za novopečeným admirálem zavřely dveře, Clancyová se svalila do křesla a úlevně si oddechla.

„Abych pravdu řekla, Victore, nebyla jsem si jistá, že ho z jeho lodi vůbec dostaneme.“

Bordson se pousmál. „Ani já ne.“

Clancyová po něm střelila ostrým pohledem. „A že jsi ani na vteřinu nezapochyboval, nebo ne?“

„Občasná dobře mířená bílá lež ještě nikdy nikoho nezabila.“

Clancyová vstala a protáhla se. „No, aspoň budeme mít vlajkovou loď, která se bude zabývat něčím jiným než jen tímhle.“ Rozpřáhla ruce, jako by chtěla uchopit nesmírnost celé operace. „Aspoň nám tam venku zůstane něco, co nám bude připomínat naše původní poslání. A kdo je na to lepší než Enterprise. Srdce a duše Hvězdné flotily–“

Bordson se lišácky zahleděl na svou zástupkyni. „Řekni, co tě trápí, Kirsten.“

Znovu rozhodila ruce. „Celá ta mise – je ohromná, nevídaná. A její rozsah! Mohl by ochromit Hvězdnou flotilu na celou jednu generaci.“

„Ale musí se to udělat. Jinak to nejde.“

„Tak to říkáte ty i Picard. Ale je to vůbec možné, Victore? Neochabne vůle cokoli dělat? Sotva se nám podařilo přimět Romulany, abychom jim mohli pomáhat. Někdy si myslím, že by raději nechali své lidi zemřít, než aby nám něco prozradili.“ Zavrtěla hlavou. „A když nás sami Romulané nechtějí, jak můžeme přesvědčit naše vůdce, že bychom se měli vůbec angažovat? Čím si to zdůvodníme?“

„Toho se, pravda, bojím nejvíc,“ přiznal Bordson. „Že příliš přitlačíme na pilu.“

„Stačí jeden chybný krok a Romulané budou tvrdit, že chystáme skrytou invazi. Jako Cardassiané na Bajoru – nabízeli pomoc, ale ve skutečnosti šlo o předehru k dobývání.“

„My tehdy Bajoru pomohli,“ navázal na její myšlenku Bordson.

„A pak Bajor vstoupil do Federace. Romulané si to připomenou a řeknou si: ‘Tak takhle funguje ta jejich pomoc? Je něčím podmíněná? Bude nás to něco stát?’“

„Romulané,“ odvětil Bordson, „se musí vypořádat se svou vlastní paranoiou. Zatím – dokud to jde – dělejme, co můžeme. A doufejme, že se nám to bude dařit tak dlouho, abychom opravdu něco změnili.“

Odpoledne nenápadně přešlo ve večer. Slunce majestátně klesalo nad ztemnělou vodou a proměnilo oblohu v podvečerní plameny. Vřelé, teplé světlo přátelské hvězdy. Jak se den prodlužoval, Picard informoval své vyšší důstojníky – své důvěryhodné rádce, své přátele – jednoho po druhém, že se na Enterprise nevrátí.

Nejdéle mu trvalo dovolat se Beverly. Ukázalo se, že právě provádí operaci; nešlo o naléhavý případ, ale o dlouho odkládaný zákrok u jednoho z nižších důstojníků, který si, jak si Picard vybavil, neustále vymýšlel jednu výmluvu za druhou, aby se mu vyhnul. Až natolik důvěrně svou posádku znal. O tohle nyní přijde. Lidi kolem sebe nebude znát už tak dobře jako posádku Enterprise. Ani jako Beverly Crusherovou.

Konečně se objevila na obrazovce. Byla unavená.

„Ahoj, Jean-Lucu. Je to naléhavé?“ Rázem ztratil vítr z plachet.

„Naléhavé? Ne, to ne.“

„Měla jsem náročný den, nic víc–“

„Beverly, opouštím loď.“ Opřela se o sedadlo.

„Zase jsi zbytečně skromný, Jean-Lucu. Přesně tak vypadá naléhavá zpráva. Co se děje?“

V krátkosti jí nastínil situaci; zoufalou potřebu pomoci; své poslání. S klidem mu naslouchala – vždycky bývala klidná – zatímco vysvětloval, proč Enterprise nemůže do romulanského prostoru a proč z lodi odchází. Když si novinky vyslechla, objevil se jí na rtech šibalský úsměv.

„Tak admirál? Vždycky jsem věděla, že se jím nakonec staneš. Říkávala jsem Jackovi: Ten to dotáhne daleko–“

„Beverly– Budeš mi strašně chybět.“

„Ach, Jean-Lucu –“

„Ne, poslouchej mě, prosím.“ Než ztratím sebedůvěru.

„Byla jsi mou přítelkyní po téměř celou mou kariéru. Lepší jsem nikdy neměl. To, co mi tvé přátelství přinášelo, mělo nekonečnou–“

„Jean-Lucu, mluvíš, jako by ses už neměl vrátit!“

„Vydám se na hodně dlouhou cestu.“

„Já vím.“

Pohlédla na něj, jako by něco očekávala. Šla by s ním, kdyby ji požádal? Byla by pro něj zcela jistě velkým přínosem; zkušená lékařka by se na humanitární misi neztratila.

Odvážil by se zeptat?

Seděla a dívala se na něj (čekala snad na tu otázku?) a pak vzdychla.

Správná chvíle pominula. Kdykoli šlo o Beverly Crusherovou, chyběla mu kuráž.

„Můžu ti dát jednu radu?“ zeptala se.

„Ale jistě, Beverly. Ovšem.“

„Vezmi si k sobě někoho, kdo se tě nebojí.“

„Nebojí –?“

„Umíš být docela– abych tak řekla– ne přímo zastrašující– ani přísný– Ech. To je ono: býváš si hodně jistý sám sebou. A to spoustě lidí brání, aby ti říkali to, co potřebuješ vědět.“

„Jsem si příliš jistý sám sebou?“ Zase to pousmání.

„Nechápej mě špatně! Má to svůj důvod! Tedy většinou. Ale sám jsi jen člověk jako my ostatní. Taky děláš chyby. A potřebuješ někoho, kdo je schopen ti připomenout kdy.“ Zachmuřila se. „Zvlášť u takovéto mise. V sázce je příliš mnoho.“

„Někoho si najdu.“

„Dobře. V tom případě se nebudu muset bát.“

„Děkuji, že se i přesto staráš.“

Věnovala mu široký, sladký úsměv. „Ach, a, Jean-Lucu, nikdy se o tebe nepřestanu bát.“

Přikývl. Selhával mu hlas.

„Vrátíš se, aby ses rozloučil?“

„Obávám se, že ne.“

„Chápu. Dobře tedy. Tak– já se ujistím, že ti všechno zabalili v pořádku. Už máš přechodnou adresu?“

Při té otázce se zarazil; kde právě teď má svůj domov?

„Tady na Zemi, předpokládám– Dokud mi nepřidělí novou loď.“

„Dobře, jako by se stalo.“ Potřásla hlavou. „Kapitán Worf. Copak by si to někdo před lety vůbec pomyslel?“

Před lety– „Já určitě ne.“

„Asi jsme tě tu nemohli držet věčně.“

„Doufám, že jsem se rozhodl správně, Beverly.“

„Pro tohle ses narodil. Gratuluji ti, admirále. Už bylo načase.“

„Děkuji, Beverly. Za všechno.“ A pak ji nechal jít.

Než se Picard pustil do posledního hovoru, objevil se před ním další šálek čaje, který s povděkem uvítal. Kaul mu stála po boku s paddem v ruce.

„Jděte domů,“ přikázal jí Picard tiše. Ukázal na padd.

„Nechte mi jej tady. Pročtu si to, než odejdu.“

Kaul zaváhala, ale očividně se bála neuposlechnout rozkaz. „Jste si jistý, že pro vás nemohu už nic udělat, pane?“

„Můžete se pořádně vyspat. Ráno se sem vraťte připravená pracovat, jako jste ještě nikdy nepracovala.“

Trillce se rozzářily oči. „Samozřejmě, pane!“ Odložila padd a otočila se k odchodu. U dveří znovu zaváhala. „Je to pro mě nesmírná čest, pane.“

„Tahle mise,“ Picard sáhl po šálku čaje, „bude pro nás všechny tou největší ctí ze všech.“

Kaul odešla a dveře se za ní zavřely. Picard opět kontaktoval Enterprise. Na obrazovce se objevila známá tvář Picardova hlavního inženýra.

„Geordi,“ pozdravil ho.

„Pane, kolik je u vás hodin?“ Picard pokrčil rameny. „Dvacet?“

„Myslel jsem, že už bude pozdě. Čekal jsem, že se ozvete až ráno. Ale máte asi novinky, že? Admirále.“

Picard se zatvářil kysele. „Tak už o tom víte?“

„Však znáte Worfa. Neumí udržet jazyk za zuby.“

Picard se poprvé po dlouhé době opravdu zasmál. „To je celý on.“

La Forge se usmál. „Víte, bylo jasné, že se něco děje. Prokázal mi laskavost a raději mi všechno řekl, než aby mě nechal v nevědomosti.“

„Řekl vám, proč musím?“

„Řekl.“ La Forge hvízdl. „Popravdě, pane, tahle práce je pro vás jako stvořená.“

„Jen tak mezi námi, Geordi, možná jsem podcenil celý rozsah našeho úkolu–“

„To zřejmě ano, protože já o něm celý den přemýšlel a každou minutou mi odhad velikosti flotily, kterou budete potřebovat, narůstá.“

„Podle nejumírněnějšího odhadu půjde o devět set milionů lidí. Jak můžeme přestěhovat tolik jedinců? Máme na to vůbec možnosti? Jak je naložíme? Kam je přesuneme? Co pro ně budeme potřebovat, až tam dorazí?“

„No, tyhle citlivé záležitosti na zacházení s lidmi raději přenechám odborníkům, kteří tomu rozumějí, ale měl bych pár nápadů, co se týče hardwaru. Můžeme je probrat, až se u vás zastavím.“

Picard se na něj zahleděl s nadějí v srdci. „Letíte sem?“

„Chtěl jste mě přece požádat, abych se k vám přidal, nebo ne?“

Hodlal se ho zeptat, to ano, ale pak si to rozmyslel.

„Ale co Enterprise. Nemůžu od vás žádat, abyste–“

„Rýsuje se nám tu největší technický projekt naší generace, a vy mě nechcete přibrat? Jak dlouho už se známe? Ještě bych se mohl urazit, kdybych o tom přemýšlel moc dlouho!“

Picardovi se ulevilo. Samozřejmě to musí být Geordi La Forge. Kdo také jiný? Navíc, mít s sebou na této nové plavbě – ať už ho zavede kamkoli – někdejšího kolegu by bylo velké požehnání. „Děkuji, Geordi,“ vydechl. „Z celého srdce.“

„Admirále, už od rána mám sbaleno. Cestu na Mars jsem si už také zajistil.“

Mars: sídlo loděnic Utopia Planitia, hlavních výrobních závodů pro stavbu plavidel Hvězdné flotily. Počet lodí, které si tato mise nakonec vyžádá, bude pro loděnici znamenat výraznou změnu.

„Budu upřímný,“ pokračoval La Forge. „Budu potřebovat, abyste mi zajistil rozsáhlou pravomoc, protože tam zásadně změníme výrobu, jestli máme vydolovat z výrobních linek v rychlém sledu dostatek lodí. Vsadím svou pověst, že uslyšíme pár stížností.“ Vzdychl. „Tohle bude náročná práce – a jejím hlavním nedostatkem nebudou suroviny, ale pracovní síla. Kdo všechny ty lodě postaví? Najdeme na to dost lidí? Je jich vůbec dost?“

„Sotva jsem měl čas o tom přemýšlet,“ přiznal Picard.

„Víte, vždycky to nakonec stojí a padá s lidskou prací. Každopádně už na tom dělám. Promluvím si s inženýry na

Utopia Planitia a uvidíme, co navrhnou. A určitě přijdu s vlastními nápady, až se tam trochu porozhlídnu. Dobrou zprávou je, že v příštích pár letech zcela jistě dojde k zásadním inovacím v lodní technice. Bude nakonec muset!“ To byly problémy, o kterých Picard teprve začínal uvažovat, a La Forge už na nich pracoval. Byl rád, že tento hovor neodložil. Už se cítil lépe, optimističtěji, pokud šlo o vyhlídky na úspěch.

„Mimochodem, gratuluji k povýšení,“ dodal La Forge.

„Děkuji,“ zasmál se Picard. Téměř na ně zapomněl. Zvláštní. Tak dlouho to trvalo, a tak málo to pro něj znamenalo.

„Dobře. Vrátím se k balení. Uvidíme se, až dorazím na Mars–“

„Geordi,“ zarazil ho Picard. „Jste si naprosto jistý? Tahle mise – si od nás možná vyžádá všechno. Zbytek vaší kariéry–“

„Někdo těm lidem musí pomoct, pane. A já můžu. To mi určitě stačí. Vám také?“

„Ano,“ přisvědčil Picard. „Víc než dost. Díky,“ dodal s hrdostí. „Dodal jste mi kuráž.“

„Není zač, kapitáne. Nebo vlastně – admirále? Dobře – vy se vraťte k tomu, co je třeba udělat; já se vydám po svém.“

La Forge přerušil spojení. Picard se uvelebil v křesle. Právě odstřihl své poslední pouto s Enterprise. Stal se kapitánem bez lodi, s hrstkou podřízených a masivní operací, kterou musel uvést v život.

Co všechno, pomyslel si, když zvedal padd, který mu tu zanechala Kaul, to bude obnášet? Předpokládal, že vše bude řídit z první linie, jak býval zvyklý, z paluby své lodi zevnitř romulanského prostoru. To by znamenalo, že bude potřebovat někoho, kdo převezme úřad na Zemi, zatímco on sám bude pryč. Navíc musela vzniknout hvězdná základna na romulanské hranici, která by se stala předsunutým velením, a i tam musel být někdo, kdo ji bude řídit.

Nejvíc ze všeho mu chyběl první důstojník. Někdo, kdo zajistí, aby byly jeho rozkazy vykonány správně. Byl rád, že se k němu přidal La Forge, ale toho bude důležitá práce držet v okolí Marsu. Picard potřeboval někoho po svém boku, někoho, kdo by s ním cestoval, když budou probíhat záchranné a humanitární mise. Někoho, kdo by plně chápal obtížnou a komplikovanou situaci, do které se vrhali. Někoho, kdo snese nejen všechny typy Romulanů, admirálů Hvězdné flotily a politiků Federace, ale i někoho, kdo snese Jeana-Luca Picarda: první důstojník, kterému může věřit, od kterého uslyší pravdu. Ne někdo zastrašený Picardovým jménem, hodností či legendou, která jej obklopuje.

Ale existuje někdo takový?

Ideální by byl samozřejmě Dat. Jenže– Jenže.

Ne, rozhodl se Picard v duchu; člověk se nemůže zabývat tím, co by mohlo být, ale nemůže. Odkašlal si a obrátil pozornost ke Kaulině zprávě. Do jeho flotily bylo přeřazeno prvních sedm lodí. Sedm. Pro začátek nám to stačí, říkal si. Skoro miliarda lidí. Sedm lodí by jich nabralo sotva zlomek.

Běžný člověk by se mohl nechat podobným úkolem zastrašit, ale Jean-Luc Picard byl člověkem hluboké moudrosti a značných zkušeností; navíc k jeho nadáním v neposlední řadě patřila i schopnost poznat, kdy se angažovat sám a kdy práci delegovat na jiné. Bylo toho velmi málo, co mohl udělat – sám v osm hodin večer v kanceláři, která fungovala teprve necelý den – přesto pokud šlo o nedostatek lodí, už měl člověka, který na tomto úkolu pracoval. Na příštích deset hodin to byl problém Geordiho La Forge. Picard byl unavený a měl hlad. Odložil padd, vstal a přešel kancelář, aby se podíval na prostornou místnost za ní. Světla v ní byla ztlumená; jeho tříčlenný štáb už odešel domů. Zítra mělo podle Kaul přijít deset lidí a následující den patnáct. A tak by to mělo pokračovat, mise se bude dál rozšiřovat spolu s tím, jak obrovská hvězdná loď, kterou byla samotná Hvězdná flotila, postupně zpomalí a změní kurz – obrátí své schopnosti a možnosti k tomuto obrovskému a životně důležitému dílu. Celoživotnímu dílu.

Picard vyšel z pracovny a otočil se ke dveřím.

Na nich byla připevněna jeho jmenovka, v níž se odráželo to, co zde zbylo ze světla.

Admirál Jean-Luc Picard.

Lehce na ni poklepal špičkou prstu. „Specialisté na státní zakázky,“ zamumlal, když se vydal hledat něco k večeři. „Učinění kouzelníci.“

2

Admirálův deník: Uběhl už týden, a zatím jsme nezachránili ani jeden romulanský život, přesto jsem potěšen pokrokem, jehož jsme dosáhli. Ať už Victor Bordson vydal jakékoli rozkazy, všechny naše žádosti byly vyslyšeny. Personál, kanceláře, vybavení a příslib patnácti dopravních lodí třídy Wallenberg dodaných během následujících čtyř až šesti týdnů. Mám tady na velitelství základ solidního týmu – a další odborné znalosti mi poskytují různé další agentury, jako například Kolonizační úřad. Brzy budu moct opustit Zemi a vzít do romulanského prostoru první flotilu lodí. Ulevilo se mi, když vím, že mohu do Bordsonových starostlivých rukou svěřit řízení mise a sám se pustit do práce, kterou je třeba vykonat.

Musím také ocenit úsilí kapitána Kirsten Clancyové, která je zodpovědná za styk s romulanskou armádou. Uspěla při vyjednávání o přístupu Hvězdné flotily k planetám, které jsou nejvíce ohrožené. Bylo nám navíc překvapivě umožněno cestovat do romulanského prostoru bez jakéhokoli doprovodu, ovšem za předpokladu, že budeme dodržovat vymezené a předem dohodnuté trasy. Odhaduji, že jejich zdroje jsou téměř vyčerpané. Každou chvílí očekávám maskovanou loď, která náš postup bude sledovat, jakmile opustíme Neutrální zónu.

Naše první mise se aktuálně zaměřila na tři světy: Tavaris IV, Ectis II a Insitor V. Tyto tři planety se samozřejmě nacházejí daleko od domovské romulanské soustavy, ale budou pravděpodobně patřit k prvním, které zasáhnou změny, jež se odehrávají uvnitř impéria. Instinkty mi napovídají, že nás Romulané požádají, abychom jako první letěli na Ectis. Tato malá těžební kolonie je zcela odkázána na dovoz základních potřeb, včetně potravin, z domovské soustavy. Vedle přesunu kolonistů jsme jim nabídli pomoc při budování kolonií na místě, jež jim bude určeno (jakmile o něm bude rozhodnuto), romulanské úřady však Hvězdnou flotilu ujistily, že v tomto ohledu mají vše zajištěno. Obyvatelé Ectis II jsou na tom poměrně dobře: tamní těžební provoz je, jak jsem pochopil, z velké části automatizovaný a inženýři a technici, kteří systémy udržují v chodu, se těší poměrně vysoké životní úrovni. Obávám se, že to způsobí jisté problémy: ať už budeme mít na lodích ubikace sebepohodlnější, nemůžeme jim nahradit domovy, které musejí opustit. Zadal jsem operačnímu týmu, aby popřemýšlel, zda lze lodě pro naše hosty uzpůsobit, aby byly přívětivější v oblasti designu a uspořádání. V žádném případě ale nemohu na tuto problematiku uvolnit velké množství prostředků, domnívám se však, že prostý ohled na tyto drobnosti by mohl zajistit, abychom našim hostům pomohli připravit se na změnu životních okolností.

Mezitím se i já musím přizpůsobit vlastní změně. Pravidelně dostávám od Deanny instrukce, abych nepodceňoval, jaký dopad na můj duševní klid mělo opuštění lodi a posádky, která byla mým domovem, a – jak musím přiznat – mou rodinou po tak dlouhou dobu. Nesmírnost tohoto úkolu – a rychlost, s jakou roste počet zaměstnanců přidělených k misi – mi neponechává mnoho času, abych se zamyslel, co jsem po sobě zanechal, ale přiznám se, že mi chybí někdo, komu bych se mohl svěřit.

Naše první mise bude připravena během šesti týdnů, do té doby, jak doufám, budu mít vlastní loď, proto budu muset velmi brzy jmenovat svého prvního důstojníka. Už jsem si vybral pár potenciálních kandidátů.

Velitelství Hvězdné flotily

San Francisco, Země

Kdykoli nadporučíka Raffi Musikerovou požádali, aby počkala na nadřízeného, obvykle neseděla trpělivě na židli, a neviděla důvod, proč by to měla dělat i v případě legendy. Stála před admirálovou pracovnou a pohupovala se na patách, připravená kdykoli se vrhnout do akce.

Kancelář kolem ní kypěla životem. Od admirálova povýšení uplynulo pouhých šest dní a už tu všude pobíhaly dvě desítky lidí, kteří měli plné ruce práce s předběžnými úkoly, aby se mise konečně rozběhla. Na protější straně místnosti byla zobrazena obrovská interaktivní mapa Romulanského impéria; pravděpodobná centra přemístění byla označena zeleně, další potenciální lokace pak žlutě. Před mapou stálo šest lidí, kteří spolu rychle hovořili, zvýrazňovali jednotlivé planety a zobrazovali si kompletní data, jak právě potřebovali. Informace a barvy se měnily podle toho, jak se lidé radili a rozhodovali. Na konzoli poblíž místa, kde Raffi stála, sledoval neskutečně mladý praporčík aktuální data z U.S.S. Nightingale, lodi, jež byla nedávno přestavěna na osobní přepravní plavidlo. Třída Wallenberg byla dobrou volbou, Raffi by si ji sama také vybrala. Často byla využívána k převozu kolonistů, takže byla dostatečně prostorná a dokázala si poradit s velkým počtem civilistů. U další konzole kdosi přes interkom hovořil o dočasných příbytcích. Můžeme je tedy replikovat? Ne, ještě si nejsem jistý, jaké budou povětrnostní podmín ky na povrchu. Jaké jsou parametry přesídlení? Hele, neboj se, všechno se spraví – tyhle jsme měli i na Cardassii jedna, a to byla pořádně pekelná díra–

Raffi se usmála. Všichni tady byli horliví a zápal jim musel vydržet. Mnozí měli na sobě uniformy Hvězdné flotily, ne ale všichni: byli tu i civilisté s logem Komise Spojené federace planet pro uprchlíky. Tohle bude zajímavá mise, pomyslela si Raffi, hodlá spojit politický vliv KSFPU s personálem a zdroji Hvězdné flotily. Napadlo ji, že to může jít jedním ze dvou způsobů: obě organizace budou spolupracovat v souladu, jelikož je bude spojovat společný cíl, nebo dojde k tahanicím, kdy se každá strana bude snažit prosadit své zájmy a pracovní postupy. A to jsme teprve jen ve Federaci. Admirál bude muset navíc žonglovat ještě s romulanskými požadavky. Kdosi proběhl kolem; omluvil se, když se kolem ní prodíral s hromadou paddů. Byrokracie. Pokud jste se mohli spolehnout na jednu věc, ať už v civilním či vojenském prostředí, pak to byl rychlý nástup byrokracie.

Raffi si v duchu ještě jednou prošla svou prezentaci. Pokyny týkající se setkání s admirálem byly stručné, zdvořilé a nijak zvlášť sdílné, co se účelu schůzky týkalo. Od nadřízených a kolegů věděla, jaký měla její prezentace ohlas, a tak předpokládala, že je tu proto, aby ji admirálovi přednesla naživo a odpověděla mu na všechny případné otázky. Pak se měla vrátit ke stolu v Oddělení romulanských záležitostí. Až dnes se měla sejít s legendou. Gabe, její syn, umíral touhou se o admirálovi něco dozvědět. Mámina práce byla natolik vyčerpávající, že jí znemožňovala docházet na synovy fotbalové zápasy, na druhou stranu se jí pokaždé podařilo přijít s něčím naprosto neuvěřitelně dokonalým – jako třeba s tímhle.

Dveře do admirálovy kanceláře se otevřely. Raffi se vrátila do přítomnosti. Ven vyšla mladá trillská důstojnice. „Už vás čeká, nadporučíku.“

Raffi vstoupila do pracovny. Admirál seděl za stolem a oči upíral na obrazovku. „Děkuji, Kaul,“ pronesl trochu nepřítomně s pozorností zaměřenou kamsi jinam, ale přesto zdvořile.

Dveře se zavřely, a oni rázem osaměli. Raffi stála trpělivě, zvyklá, že vyšší důstojníci často dokončovali nějaký úkol, než obrátili pozornost k dalšímu. Využila příležitosti, aby si Velikána prohlédla. Klidný, soustředěný, a podle všeho se udržoval v kondici. Rozhlédla se po místnosti, pozoruhodně uklizené na kancelář někoho, kdo aspiroval na velitele největší mise, o jakou se kdy Hvězdná flotila pokusila. Jediným náznakem chaosu byla váza s květinami, usazená na okraji psacího stolu: prapodivná změť bouřlivě zářivých chryzantém, žlutých, růžových, oranžových a několika s temným živoucím karmínovým odstínem. Některé okvětní lístky už opadaly a ležely podobné ztraceným duším na pracovní desce stolu. Zapřemýšlela, kdo mu je poslal, či jestli patří k věcem, které vám do kanceláře běžně dodávají, když to dotáhnete až sem nahoru. Admirál sklopil obrazovku, vstal ze židle a přišel ji pozdravit. Živoucí legenda. Co se výšky týkalo, měla Raffi navrch, on se však pohyboval s velitelskou grácií. „Nadporučíku,“ oslovil ji, „děkuji, že jste si na mě udělala čas.“ Hlas měl rázný, odměřený; takový, u něhož si nemůžete pomoci, musíte ho poslouchat a pak uděláte přesně to, co vám nařídil.

„Ráda vám dodám, co bude potřeba, pane.“ Rozhlédla se po místnosti a hledala publikum, které tam nebylo. Neměli by tu být vyšší důstojníci? „Schůzka se koná tady?“ Admirál ukázal na dvě pohodlná křesla v rohu místnosti, kde na nízkém stolku stála čajová konvice a šálky.

„Posaďte se. Čaj?“

„Jistě, díky.“ Raffi se usadila celá nesvá do pohodlného křesla, paddy odložila na podlahu vedle sebe, pak se předklonila a dlaně si přitiskla na kolena. Posadil se do křesla naproti, rozpačitě se usmál a nalil čaj. „Předpokládala jsem, že tu dnes ráno budu mít prezentaci, pane.“ Usrkla čaje. Co to má sakra být? Chutnalo to jako nějaký laciný parfém. Bylo už pozdě poprosit o kávu?

„Už jsem vaši prezentaci viděl několikrát,“ svěřil se jí.

„Je detailní, informativní a přesná. Udělala na mě dojem.“

Hej, Gabe, počkej, až uslyšíš, co řekl Velikán o mamince. „Děkuji, pane.“

„Mohla byste mi, prosím, z pohledu experta na romulanské záležitosti sdělit, s jakými stěžejními problémy se Hvězdná flotila setká?“

Ten očividně neztrácí čas. Raffi se zhluboka nadechla.

„S odporem, pane,“ odpověděla okamžitě. „Věřte tomu nebo ne, vůbec nejsou rádi, že Hvězdná flotila věnuje tolik času, energie a zdrojů, aby jim pomohla. To je jim proti srsti. Nelíbí se jim, když víme, že mají potíže, a neradi přijímají pomoc. Nechtějí přijít o svou důstojnost.“

„Chápu. Co ještě?“

„A třebaže tohle všechno mají společné, nedokážou se shodnout, co s námi provést. Někteří budou chtít naši pomoc na chvíli přijmout. Jiní se nám ji budou snažit sabotovat. Další by mohli pokusit zbavit se nás–“

„Silou?“

„Spíš úskokem. Tajně, aby polovina z nich netušila, zda jde o schválenou operaci, nebo ne. V našem oddělení platí rčení, že Romulané neříkají své levé ruce, co dělá jejich pravá.“

Admirál přikývl. To dobře znal.

„Díky tomu jsou nejednotní a nepředvídatelní,“ zhodnotila situaci Raffi. „A navíc neskutečně otravní. Řeknou jednu věc, a udělají druhou; a sami ani nebudou vědět, jakou vůči nám opravdu vyznávají politiku. Očekávejte neočekávané, pane.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Star Trek: Picard – Nejposlednější z nadějí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.