Veronika
a srdíčka pod lavicí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jitka Saniová

Veronika a srdíčka pod lavicí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 1

Hrozné ráno. Blbé zprávy. Prima sms.

Právě mám náladu jako ty plandavé kalhoty našeho matikáře
(a ty jsou fakt hnusné).

Moje špatná nálada má důvody. Ráno jsem se těšila na bezva snídani, kterou nám táta slíbil. Kakao, toast s oříškovou pomazánkou a maliny. Když jsme však přišli s bráchou do kuchyně lomeno obýváku, ležela na stole cedulka: Mám náhlý výjezd, snídani máte na lince. Ahoj večer. Táta.

Táta je hasič a tohle se občas stává. Dneska jsme ale kvůli tomu schytali hororovou snídani. Na lince stála termoska s čajem, talířek s rozpůlenými včerejší houskami a vedle krabička s nějakým margarínem. S Filipem jsme vzdechli. Jo jo, tohle byla nečekaná a rozhodně nevítaná změna.

V autobuse, zrovna když jsem si v mobilu prohlížela na Instagramu fotky těch nejbáječnějších účesů, do mě narazila ženská a vyjela na mě: „Nemůžeš dávat pozor, holčičko!“ Já? Já jsem stála namáčknutá v rohu. To ona narazila do mě, když autobus prudce zabrzdil. Mávla jsem rukou a raději se vrátila k prohlížení fotek. Nejbáječnější byl účes „mořská víla“ – dlouhé vlnité blond vlasy s akvamarínovými prameny.

Začala první hodina a já se zasnila, že mám takový účes, když náhle zaznělo mé jméno. Byla jsem vyvolaná z fyziky. Trochu jsem se učila a z pěti posledních hodin jsem uměla tři témata. Co udělala naše fyzikářka? Trefila se do jednoho ze dvou, které jsem neuměla. Dostala jsem čtyřku. Učitelka se škodolibě usmála: „Buď ráda, Veroniko.“ Tyhle stupidní poznámky zbožňuju. Uměla jsem přes půlku učiva, stejně jsem schytala čtyřku. Jak můžu být ráda? O.K. Mohla to být pětka, to uznávám. Čtyřka ale přece není žádný důvod k úsměvu.

Další hodinu byla matika.

Kraťas rozrazil dveře od třídy a se zamračeným pohledem, z něhož se dalo vyčíst, že zábava na nejbližších 40 minut definitivně končí, zamířil ke katedře a začal cosi o úpravě zlomků. Blá blá blá… Kraťas mu říkáme, protože často nosí kalhoty, z nichž mu koukají černé ponožky, a i svetry mu jsou leckdy krátké.

„Veroniko, posloucháš mě, anebo zase jen tak koukáš do blba?“

„Cože? Jo… No… Jo… Koukám na vás.“ Třída vybuchla smíchy a mně v tu chvíli došlo, jak to vyznělo. A tak jsem rychle vyjekla: „Chci říct, no jo, poslouchám vás a přitom koukám na vás.“

„Myslíš, že jsi vtipná?“

A je to tady. Už od školy nás učitelé vedou k tomu, abychom lhali. Chtělo se mi odpovědět: „Jo, pane učiteli, myslím, že to vyznělo vtipně. Kdybyste měl smysl pro humor, taky by vás to rozesmálo.“ Nahlas jsem ale musela samozřejmě říct: „Ne, to si nemyslím.“

Matikář se otočil, strčil ruce do těch svých otřesných plandavých kalhot a zase začal kázat ty své matematické blbiny.

Marek se na mě spiklenecky zahihňal. Pozor! Tohle by mohlo vést k zlepšení nálady. Marek je prima kluk. Všichni to říkají. Holky nejvíc. Když se na vás usměje Marek, všechno je hned lepší.

Nebylo.

O přestávce jsem narazila na chodbě na bráchu. Filip zaťukal na displej mobilu a suše mi oznámil. „Psal mi táta. Na večeři k nám přijde Alice.“

Momentálně mám náladu, jako je tátova sekaná
(táta umí dobře vařit, ale sekanou dělá odpornou).

„Ségra, co budeme dělat?“

„Zatlučeme dveře hřebíky a nevyndáme je, dokud táta neslíbí, že Alice nikdy nepřekročí práh našeho bytu.“

„K večeři bude sekaná.“

„Cože?“

„S těmi bramborami, co jsou už dva dny v lednici. Na slanině.“

Moje nálada… ta se právě nedá popsat
(nesnáším slaninu, nenávidím sekanou a Alici, mám ráda čerstvé brambory, a ne ty staré z lednice).

Začala jsem být zoufalá. Zapípal mi ale mobil. Esemeska od babičky. Chceš si zajít po škole koupit tu puntíkovanou košili?

Jasně! Odepsala jsem rychle. Brácha do mě drknul loktem. „Snaž se s babičkou vymyslet, jak se zbavit Alice. Vražda samozřejmě nepřichází v úvahu. Do vězení kvůli Alici nejdu.“

Na Filipa mávali dva kamarádi, takže se rozloučil a kráčel pryč. A já věděla, že večer bude trapný, protože Alice patří mezi ženské, které říkají jednu ubohou poznámku za druhou. Hihňá se, jako když ji bolí zuby. Jedno sousto přežvykuje půl hodiny, aby se za další půl hodinu zhrozila a ječela, kolik kalorií do sebe dostala. Načež ji každý musí utěšovat, jak je štíhlá. Což právě chce. Potom se totiž trapně naparuje a mele: „No, to víte, já se snažím udržovat v kondici, ale je to těžké.“

Bože, jak se může tátovi líbit? Brácha má pravdu. Musíme vymyslet plán, jak tátovi opatřit lepší přítelkyni. Takovou, jakou byla máma.

Máma…

Před několika lety jsme ztratili mámu. Táta dlouho s žádnou ženou nechodil. Až tento rok. Po Novém roce se seznámil s Alicí. No to si tedy vybral!

Vyhlídky na večer nebyly růžové, ale odpoledne bude fajn. Mám totiž tu nejlepší babičku – vlastně babi neboli babču (dovysvětlím později).

Kapitola 2

Puntíky. Báječná horká čokoláda… a otravná masařka.

„Tak ta ti opravdu sekne,“ rozplývala se babička, když jsem odhrnula závěs zkušební kabinky. Červená košilová halenka s bílými puntíky v kombinaci se světlounce modrými džínsy a bílými teniskami vypadala skvěle. Blond vlasy jsem měla svázané do culíku. Dívala jsem se do zrcadla a připadala si moc hezká.

„Verušáčku, jsi krásná,“ potvrdila mi babička. „Jé, to je krásný svetřík,“ rozplývala se babička nad bílou věcí s velkými květy švestkové barvy. Bože, to je hadřík asi tak pro čtyřicítky.

„Co ty na to, Verušáčku? Líbí se ti?“

„Babi, fakt mně stačí ta halenka. Jsem z ní nadšená…“

„Líbí, nebo ne?“

„No, víš, myslím si, že… tyhle obří květy… podle mého…“

„Pro mě, ne pro tebe!“

„Jo, aha! Je skvělý.“

„Jdu si ho vyzkoušet.“

Babičce bude příští rok šedesát, ale nikdo by jí to neřekl. Když vyšla z kabinky, dala jsem obdivně palec nahoru. V černých kalhotách, v lodičkách na podpatku, v tom svetříku a novém krátkém účesu vypadala úžasňácky. „Babi, ten musíš mít.“

„Já vím,“ přikývla babička. Poté zapadla opět do kabinky, a když z ní vyšla, jako dvě dámy jsme zamířily k pokladně.

Když jsme vyšly z obchodu, babička se zahihňala. Ona se umí dospělácky usmívat jako pravá dáma, ale i uličnicky hihňat jako školačka.

„Co bys dělala, kdybych ten svetr koupila tobě?“

Přimhouřila jsem oči a vytáhla nejvyšší trumf. „Začala bych ti říkat babičko.“

„Jen to ne! Radši babča než babička.“

To, že chce, abychom ji oslovovali „babi“, chápu. V životě ale nepochopím, že by byla raději „babča“ než babička. A tak jsem se konečně zeptala proč.

„Co si vybavíš, když se řekne babička?“

Trošku jsem se ošívala, ale nakonec jsem začala pomaličku popisovat. „Taková… asi starší… asi…“

„Stará. V šátku. Scvrklá. Bez make-upu.“

„Možná.“

„Žádné možná. Slovo babička v hodně lidech probudí tuhle představu. Babi. To se mi líbí nejvíc. Radši ale budu babča než babička. To mně alespoň trošku připomíná někoho, kdo je moderní. Jak se říká „in“. Chápeš?“

Ne. Marně jsem hledala v oslovení „babča“ něco moderního, ale tohle je prostě moje babička. Tedy „babi“ neboli raději „babča“.

„Pojď, zajdeme k Bajerovi. Dáš si horkou čokoládu, já kapúčo a pokecáme o večeru.“ Tázavě jsem se podívala na babičku a ta dodala. „Táta mě pozval na večeři, abych poznala Alici. Sedneme si a něco mi o ní povíš.“

„Tak to budou samé příšernosti.“

„To zní zajímavě,“ nadšeně vyjekla babička a opět se uličnicky zahihňala.

Já ne.

Bavit se u lahodné horké čokolády se šlehačkou o té náně mě moc nelákalo. Nejdříve mě ale babička zatáhla v obchodním centru na záchod. Ukázala na tašku, na mé staré tričko a můj batůžek. Pochopila jsem. Svlékla jsem si tričko, složila ho a dala do batůžku. Z tašky jsem vyndala novou halenku, babička utrhla cedulku a já si ji navlékla na sebe. Upravila jsem si culík. Nanesla trochu lesku na rty. Babička na mě stříkla parfém.

Moje nálada právě připomínala tu horkou čokoládu se šlehačkou, kterou budu za chvíli popíjet.

Vše bylo dokonalé. Až na Alici. Ta do mé nálady vnesla rozmrzení. Asi tak jako když kolem vaší horké čokolády a kopce šlehačky poletuje otravná masařka. I přes dobrou náladu vás to štve.

Zašly jsme do známé čokoládovny. Ráda si objednávám čokoládu sama a babička mě vždy nechá. Když jsem tedy servírce řekla své přání, babička si s ní začala povídat, co si objednat ke cappuccinu. Vzala jsem mobil a napsala své nejlepší kamarádce Erice vzkaz.

Já: Mám tu halenku. Je úžasňácká. Sluší mi.

Erika: Paráda. Pošli fotku.

Já: Tak co ty na to?

Erika: S těmi džínsy a v tom culíku jsi boží.

Já: A ještě k tomu mě babička pozvala na čokoládu se šlehačkou.

Erika: Závidím!!! Máma luxuje, já vyndávám nádobí z myčky a pak úkoly. V sedm ale jdeme do kina.

Já: V sedm ti budu závidět já. Dnes přijde na večeři Alice.

Erika: To bude mela.

Já: Přijde taky babi.

Erika: Paráda. Uvidíš, že tvoje babi Alici převálcuje.

Já: A třeba nám pomůže vymyslet plán, jak se jí zbavit. Už jsem jí o tom říkala, ale zatím vyčkává. Prý musí nejdřív Alici poznat.

Erika: Neboj. Ještě nedojíte večeři, a babi už bude na vaší straně.

Já: To doufám.

Erika: Musím letět. Máma šílí, že to nádobí snad leštím. Čauky.

Já: Čau! Budu průběžně informovat.

Kapitola 3

Hranolky. Důchodkyně. Důležitá slovíčka.

Bylo to tady. Večeře s mojí báječnou rodinou a úhlavní nepřítelkyní. Chyběl tu jen děda, který byl na služební cestě.

Máme hezký byt. Jeho hlavní částí je obývák spojený s kuchyní. Ostrůvek odděluje světlounce zelenou kuchyni od pokoje, kde je nábytek ve stejném odstínu dřeva jako deska na lince a ostrůvku. Následuje stůl, u kterého jíme, a od něj začíná malý obývák. Celý prostor je napěchovaný věcmi v zelené a žluté barvě. Například teď se dívám na zarámovanou fotku koše slunečnic v trávě a hned vedle fotka pampelišek v trávě. Pod ní stojí na komodě zelená keramická mísa, kam dáváme ovoce. Návštěvám se náš byt líbí. Působí radostně.

Alice však o něm neřekla jediné pochvalné slovíčko.

Dnes se ale Alice snažila vtírat do babiččiny přízně poznámkami typu „ráda poznávám maminku chlapa, do kterého je tak snadné zamilovat se“… „vám to ale sluší, paní Skálová“… „na tuhle chvíli jsem se tak těšila“.

„Tohle musela někde vyčíst. Její mozeček je vyvinutý akorát na sebechválu,“ pošeptal mi brácha a já málem vyprskla smíchy.

„Veru, nebude sekaná a staré brambory,“ hlásil táta, když začala babička dávat talíře na stůl.

„Hurá! I zázraky se dějí.“ Táta zpoza ostrůvku přimhouřil oči a snažil se tvářit přísně. „Tati, vaříš dobře, ale tvoje sekaná je hnusná.“

„Veroniko, takhle se přece s tátou nemluví!“

Babička se překvapeně podívala na Alici. „Vždyť nic hrozného neřekla. Alice, u nás se mluví o všem narovinu. Svého syna miluju a bůh ví, jak jsem na něho pyšná, ale sekanou dělá opravdu příšernou.“

„Mně chutná,“ mumlal táta.

„Synku, jsi jediný,“ uzemnila ho babička.

Alice se zamračila. I když ji nesnáším, musím uznat, že je hezká. Má dlouhé vlnité vlasy, jejichž barva připomíná lískové oříšky. Vždy se jí krásně lesknou (jak to ukazují reklamy). To se mi taky líbí. Hezky se líčí. Hlavně obdivuju její do srdíčka vykrojené rty, které si maluje výraznou rtěnkou. Chodí vždy v těsných šatech, které jí obepínají skvělou postavu. Dnes měla veselé elastické šaty na ramínkách s vlnitým vzorem. Seklo jí to.

Tím ale moje chvála končí.

Zamračená Alice se nadechovala a táta raději vyhrkl: „Proto vaše babi navrhla, že přijde a udělá ty svoje domácí hranolky a krůtí plátky na smetaně.“

„Hurá!“ zvolali jsme s bráchou nadšeně. Babička dělá ty nejlepší hranolky. Z čerstvých brambor. Ty křupou! Krůtí plátky na smetaně nám taky moc chutnají. Táta se mlsně podíval na talíř. Taky se těšil. Jediná Alice se tvářila, jako když se napije octa. „Já si hranolky nedám. To je příliš kalorií.“ Alice připomínala mučedníka před popravou. „A z toho plátku masa odhrňte, prosím vás, smetanu. Co nejvíc se dá. Smetana je na mě moc tučná.“

Brácha do mě kopnul pod stolem. Koukli jsme se na sebe a snažili se nesmát. Alice začala u babičky ztrácet body.

„To víte, musím se udržovat takhle štíhlá. Nemůžu se přecpávat kalorickými bombami.“

Moje nálada se nyní začala podobat dortu vytaženému z trouby
(už ho stačí jen ozdobit a pochoutka je hotová, chce to ale ještě trochu trpělivosti).

Večeře probíhala normálně. Táta chválil hranolky i maso. My jsme si s bráchou přidali. Alice dloubala do masa a každé sousto útrpně přežvykovala. Snažila se ale tvářit, že je spokojená.

A pak můj bratr pronesl větu, která dokončila proces „babička taky nesnáší Alici“.

„Babi, dneska jsme byli s Jirkou u jeho mámy v obchodě a ona mi říkala, že tě mám pozdravovat. Máš se u ní stavit.“

„To víš, že se stavím,“ usmála se babička a začala se rozplývat, jak je Jirkova máma senzační. „Vždycky mně dá ty nejlepší housky a ten nejčerstvější chleba.“ Jakmile babička začne někoho chválit, nemá to konce. I táta si opřel bradu o dlaň.

Až Filip zastavil proud jejích slov s povzdechem: „Ona tě taky pochválila.“ Babička se důležitě napřímila a bráška zahuhňal: „No, povídala takové ty zbytečnosti. Prý ti sluší ten nový účes a ta barva.“

Alice právě polkla rozžvýkané sousto. Dala si ruku na hruď a pronesla: „Až budu v důchodu a zešediví mi vlasy, taky bych si dala takovouhle bílou barvu na vlasy.“

Já a Filip jsme ztuhli.

I táta.

Babička je totiž na některá slova alergická, když se ona slova pojí s její osobou. Například slovo „důchod“ a „důchodkyně“ ji dovedou pěkně naštvat.

Brácha se snažil nesmát. Já taky. Měli jsme vyhráno. Táta se nadechoval, ale babička ho předběhla a zavrčela. „Já nejsem důchodkyně,“ zdůraznila prostřední slovíčko.

„Promiňte, věk na to ale máte.“

„Já podnikám. Mám překladatelskou agenturu. Malou, ale velmi úspěšnou. Překládali jsme materiál i pro pardubického starostu.“

„Jo, ale mohla byste už být v důchodu. Každý stárne.“

Tohle sice babička nepopírá, jakmile to ale někdo poví o ní, netěší ji to. A tak se babička s Alicí daly do diskuse, z níž byl táta otráven (sorry), ale já s bráchou nadšení (taky sorry, ale nám se to prostě hodí).

„A tohle není bílá, ale platinová blond,“ odsekla babička.

Moje „nálada upečeného dortu“ byla završena. Nyní jsem si připadala, jako když ten dort právě někdo ozdobil. U stolu opět zavládla normální atmosféra, ale babi na nás oba mrkla. Na to jsme s bráchou čekali.

***

Když Alice odešla a babička začala uklízet kuchyň, odešli jsme s Filipem do našeho pokoje připravovat si věci na zítra. Bylo něco málo po deváté hodině. Erika by už měla být doma z kina, a tak jsem popadla mobil a naťukala.

Já: Jsi už doma? Jaký bylo kino?

Erika: Jo, právě házím věci na zítra do batohu. Film byl bezva. Budu vyprávět. A co ty?

Já: Alice byla pěkně trapná.

Erika: Jako vždy.

Já: Naštvala babičku.

Erika: Je to jasný. Alice to má spočítaný.

Z kuchyně se ozvalo: „Mami, ty víš, co myslím.“

S Filipem jsme se na sebe podívali a kývli. Potichoučku jsme se přiblížili ke dveřím a poslouchali.

„Jestli si myslíš, že se mi Alice nezamlouvá, protože mi řekla, že jsem stará…“

„A není to tak?“ táta mluvil zvýšeným hlasem, to nebylo dobré.

Babička ale zůstala naprosto klidná. „Ale prosím tě! Nebuď hlupák!“ S bráchou jsme nakoukli dovnitř. Babička stála proti tátovi. Pohladila ho. „Jsem tvoje máma a chci pro tebe to nejlepší. Věř mi, že Alice to není. Představ si, kdyby tady bydlela. Tvoje dcera ti nesmí ani v legraci říct, že tvoje sekaná je příšerná.“ Táta se usmál. Babička pokračovala. „Za chvíli by ses mohl rozloučit s řízky, hranolky, švestkovými knedlíky a třeba tím tvarohovým koláčem s meruňkami, protože tam dávám plnotučný tvaroh. A jak by ti řekla Alice, to je moc kalorické.“

Podívali jsme se s bráchou na sebe. V našich očích byl děs. Rozloučit se s hranolky, řízky, švestkovými knedlíky a dalšími dobrotami kvůli té pošahané fanatičce kilokalorií? Nikdy! Opět jsme nakoukli dovnitř.

„To je začátek. Ty ještě nevíš, co všechno by chtěla tady měnit. Ty i děti si zasloužíte někoho lepšího.“

Jo! S bráchou jsme couvli a začali tancovat. Brácha tancuje šíleně, ale to mně právě nevadilo. Babička je na naší straně, to stálo za veselí.

„Mami, ty si myslíš, že hasič se dvěma dětmi má od ženských přehršli nabídek?“

Slyšeli jsme babičku odfrknout. Asi proto, že o něm každý říká, jak je pohledný. Vysoký, ze své práce má opravdu vypracované svaly. Světlé vlasy mu padají do čela, každý den se ráno holí a rád nosí bílé košile a trička (a babička nadává, kdo to má prát). Máma o něm říkávala, že je jako blonďatý bratr prince z pohádky Tři oříšky pro Popelku.

Což nyní potvrdila babička. „Takovýhle chlap, jako jsi ty, nezůstane dlouho sám.“

„Mami, uvidíme. Ty víš, že jsou pro mě děti to nejdůležitější. Zatím jsem s Alicí, třeba se to nějak srovná.“

Ta slovíčka „nejdůležitější“, „uvidíme“ a „zatím“ byla pro nás to nejlepší, co jsme mohli slyšet. Teď už jen stačí udělat plán, jak tátu definitivně přesvědčit, že k nám Alice nepatří.

Vrátili jsme se do pokoje. Měla jsem v mobilu vzkaz. Myslela jsem, že to je Erika, ale nebyla. Psala mi moje druhá kamarádka.

Hedvika: Byla u mě Áňa. Je fakt divná. Nevíš, co s ní je?

Já: Ne, nevím. Já s ní v poslední době moc nemluvila. Jak je divná?

Hedvika: Povím ti to zítra. Nechce se mi to psát. Čau.

Já: Tak jo, zítra.

Erika a Hedvika jsou moje nejlepší kamarádky. Áňa se jmenuje Anička, ale všichni jí říkají Áňa. Je to taková třídní vejtaha. Moc si jí nevšímám. Hedvika se s ní ale často baví. Civěla jsem na mobil a přemýšlela o Áně. Jak je divná? A hlavně proč!

A pak jsem si uvědomila: No jo, už se několik dní nevytahovala tím svým nakřáplým hlasem: „Holky, mám nový mobil s tím nejlepším foťákem… tsk, vy řešíte data? Máma mi předplatila neomezený. Vám ne?… Holky, mám nový tenisky. Stály skoro dva tisíce!“ Naše třídní vejtaha je asi fakt divná.

Kapitola 4

Erika. Hedvika. A já.

Tak tohle je Erika. V minulosti někdy brečela, protože se jí spolužáci smáli, že je příliš bledá, že má spoustu světlých pih na nose a až nepřirozeně světlé šedé oči. I ty její kudrnaté blond vlasy působí na sluníčku až bíle. Ve čtvrté třídě jsme se fotili na společnou školní fotku a fotografka obdivovala Eriku: „Ty vypadáš tak zvláštně. Seversky. Jo, seversky jako nějaká Švédka. Jsi tak krásná. Zeptej se maminky a tatínka, jestli bys mohla přijít ke mně na focení. Samozřejmě s nimi.“

Kluci se snažili chechtat, ale moc jim to nešlo. Fotografka dodala: „Udělala bych s tebou krásné fotky. Pohádkové.“ Kluci zírali. Holky záviděly. Já trošku taky, ale přála jsem to Erice. Konečně se jí přestali posmívat.

Mimochodem ty fotky, co poté nafotila, byly úžasné. Nafotila například snímky v lese, na sobě má bílý plášť a ve vlasech stříbrnou korunku. Stojí vedle bílého koně a na ruce jí sedí bílá sova. Prostě nádhera.

„Takže večeře dopadla skvěle. Jé, a v té nové halence ti to fakt sluší.“

Objala jsem Eriku. Její upřímná radost byla nakažlivá. „Nová košile. Babička na naší straně a táta řekl, že jsme pro něho ti nejdůležitější. A k tomu babiččiny hranolky.“

„Já ti říkala, že to dobře dopadne.“

Erika je optimistka. I když se jí občas zhoupne hlas, jako by měla trošku strach. Ale opravdu jen maličko. A co já? Já se občas klepu obavami jako sbíječka (jak říká můj brácha).

„Včera jsem v kině viděla úžasnýho kluka. Hnědý rozcuchaný vlasy, hnědé oči a ten nejkrásnější úsměv. Verčo, on se na mě usmál!“

„Fakt? Takže si tě taky všimnul?“

„Hned u pokladny.“

„To je skvělý a…?“

„A? Tsk! Zkus se dát do řeči s klukem, když jsou s tebou rodiče.“

Pokrčila jsem nos. „To je nemožný. To máš pravdu.“

Erice to seklo. Měla džínsy vyhrnuté nad kotníky, bílé tenisky, úžasňácké růžové ponožky, bílé tričko a růžový svetřík. K tomu se děsně sympaticky usmívala. Určitě se do toho kluka zamilovala.

„Když jsem šla spát, snila jsem o něm… o nás.“

Já to věděla. Je zamilovaná.

„Verčo, myslíš, že ho ještě někdy potkám? Do naší školy nechodí, to vím určitě.“

Co na to říct? Pardubice nejsou tak malé město, abych si mohla být jistá, že ho najdeme. Teď musím být jako Erika. „Uvidíš, že to dobře dopadne. Pomůžu ti s pátráním.“

„Jupí!“ Erika mě objala. „Jsi ta nejlepší kámoška.“

„Teď mi ale řekni, o čem jsi snila.“

Erika zrudla. „To nemůžu!“ hihňala se.

„No tak! Já bych ti to pověděla.“

Erika zaváhala. Věděla jsem, že mi to za chviličku poví. Stačí ještě maličko naléhat…

„Jé, holky, to jsem ráda, že jsem vás stihla!“

Ne, ne, ne, ne, ne! Mám ráda Hedviku, ale momentálně přišla v ten nejméně vhodný okamžik. „Ahoj. Nevíte, co se děje s Áňou?“

Co je mi do nějaké Áni? Mračila jsem se. Hedvika to ale pochopila tak, že má pokračovat. „Včera jsem ji chytila za ruku, aby si šla se mnou koupit zmrzlinu. Odstrčila mě a ječela, že jsem blbá, proč ji beru za ruku. Pak jsem ji viděla, jak se hádá se ségrou. Večer mi psala, že mi to odpustila, ale že nemám být dotěrná.“

Podívala jsem se na Eriku, ona na mě. Áně snad hráblo.

Hedvika je fajn. Žije jen s mámou. Sourozence nemá a táta… toho nezná. Jen ví, od mámy a podle svého vzhledu, že je to Vietnamec. Hedvika má totiž trošku jiné, protáhlejší oči. Někteří se jí posmívají a volají na ni „šikmooká Héďa“. S Hedvikou je ale zábava, a tak je těch posměváčků čím dál tím méně. Má tmavé vlnité vlasy bez ofiny ostříhané ke krku. Ten účes jí děsně sekne. Hlavně když jí vlasy padají do tváře. Máma jí často kupuje bílé svetříky a trička a košile, protože říká, že hezky kontrastují s jejími vlasy. Jako dneska. Měla černé legíny s fialkovými květy a k tomu bílou lehoučkou bundičku a tílko.

Chtěla jsem něco říct, Hedvika ale vyjekla: „To je ta nová halenka, Verčo?“ Přikývla jsem. „Jsi v ní fakt hezká. A jak ti dopadla večeře?“

„Dobře, až ti povím…“

„A ty jsi mi, Eriko, psala o nějakým klukovi.“

„Jo, jsem zamilovaná a ani nevím do koho.“

Hedvika nás obě vzala okolo krku. „Holky, máma mi dala koblihy. Rozdělíme se, a než začne hodina, musíte mi všechno povědět.“

Moje nálada nyní připomínala tu nejbáječnější koblihu
(koblihy zbožňuju).

Mám dvě skvělé kamarádky. To je přece důvod k dobré náladě.

A to jsem ještě nevěděla, že jakmile vystoupím z autobusu, že mě u školy…

Musím to vzít ale popořádku.

***

Cítila jsem se hezká. Kdykoliv vím, že mi to sluší, mám dobrou náladu. Dnes mám na sobě tu novou košili, nechala jsem si rozpuštěné vlasy a dala do nich červenou látkovou čelenku. Modré džíny na tělo a bílé tenisky s ponožkami s kanýrkem.

Hedvika se moc radovala, když jsem jí vyprávěla o včerejší večeři. V jednu chvíli vyjekla radostí tak, že se několik cestujících po nás otočilo. „Jo! Paráda! Ta škatule, co se k vám chce vetřít, to má spočítané.“

Pak se Erika rozpovídala o klukovi z kina. Nakonec vzdechla. „Holky, včera jsem byla tak zasněná, že jsem se na děják ani nepodívala. Doufám, že mě naše milá Sára nevyvolá.“

Tak říkáme naší dějepisářce. Je fakt pěkná a milá. I děják s ní nás docela baví. Sára má ale jednu velkou chybu. Vlastně dvě. Za prvé – někdy vejde do třídy, usměje se a řekne: „Napíšeme si malý kontrolní testík, abych věděla, jak se učíte.“ Za druhé – umí se trefit a vyvolat toho, kdo se zrovna neučil. To říkají všichni, takže na tom něco musí být. Taky jsem se moc neučila. Uf.

Vystoupily jsme z autobusu a zamířily ke škole. Z druhého autobusu vyšlo pár spolužáků. Mezi nimi Marek. Rozběhl se ke škole, přitom do mě vrazil a zaječel. „Uhni, ty naše puntíkovaná hvězdo.“ Otočil se a rošťácky se zasmál.

Je mi fuk, jestli budu vyvolaná z dějáku. I to, že potom máme nejotravnější předmět, který existuje – tělák. A už vůbec mně bylo ukradený, že Hedvika právě mlela něco o Áně. Bože, Marek mě označil za puntíkovanou hvězdu a zasmál se na mě. Ta košile mi fakt musí slušet. A přináší mi štěstí. Díky, babi.

Moje nálada je nepopsatelně skvělá
(na mobilu jsem hledala slova podobná slovu „skvělý“, která by zněla ještě o něco lépe. Našla jsem: vynikající, výborný, nádherný, znamenitý, dokonalý, skvostný, luxusní…)

Luxusní. To je to správné slovo.

Moje nálada je luxusní.

„Verčo, posloucháš mě? Na co to zíráš v tom mobilu?“

„Jo, Héďo, poslouchám tě. Jen tak jsem se dívala... Tak je Áňa divná, ona je pořád.“

Hedvika triumfálně vykřikla. „Vidíš, Eriko, měla jsem pravdu. Nemá ani páru, o čem jsem mluvila.“

Erika dramaticky vzdechla. „To víš, vrazil do ní Marek a řekl jí, že je puntíkovaná hvězda.“

Daly jsme si hlavy k sobě a já se na obě usmála. „Holky, mám vás ráda.“

„Jo a taky Marka,“ šeptla ke mně Erika a dostala herdu do zad.

Už jsme byly téměř u vchodu do školy, když jsme uviděly, jak zpoza budovy vychází Áňa. S někým telefonovala. Vypadala smutně. Měla na sobě černé legíny a pomačkanou košili. Když dotelefonovala, dala mobil do batůžku. Sáhla si na břicho a málem se rozbrečela. Pak si utřela nos do rukávu.

To je opravdu podezřelé.

Áňa se vytahuje, jak je hezká. Snad padesátkrát za den se dívá do zrcátka (má na to i aplikaci v mobilu). Dneska má pomačkanou košili. Utírá si nos do rukávu. I její vlasy, jindy zapletené do copu, vypadají neupraveně.

„Máš pravdu, Héďo, něco se s ní děje.“

Kapitola 5

Jsem bezva. Fuj líbání. Zmrzlina s bráchou.

Ve škole byla nuda, ale to se mi hodilo. Mohla jsem snít. Erika i Hedvika vědí, že jsem snílek. Na začátku našeho kamarádství se mi posmívaly, než jsem přišla na to, že jsou úplně stejné jako já. Po nějakém čase to přiznaly a přestaly se vysmívat.

Při zeměpisu se učitel zlobil, že Marek nedává pozor, a vybafl na něho: „Jestli teď neodpovíš správně, hned tě vyvolám a dám ti takové otázky, že tě pětka nemine. Co je Mont Blanc?“

Marek zbledl. Bože, taková snadná otázka! Málem už zpanikařil, když pohledem zavadil o mě. Nenápadně jsem ukázala na sebe. Vykulil oči, ale vzápětí mu to naštěstí došlo. „Skála… tedy hora.“

„Říkat majestátnímu vrcholu Alp skála, to dovedeš jen ty, Marku! Jsem ale rád, že víš, co to je. Takže při hodinách asi trochu posloucháš.“

Marek horlivě přikyvoval. Zeměpisář raději mávnul rukou a pokračoval. Sotva se otočil, Marek na mě kouknul a gestem mi ukázal „jsi jednička“.

Bylo vidět, že mi pár holek závidí. Hanka naštvaně našpulila rty a Áňa obrátila oči v sloup. Erika a Hedvika se snažily nehihňat. Věděly, že tahle hodina zemáku pro mě skončila. Ze snění mě jen tak něco nedostane.

A to nebylo všechno. O přestávce za mnou Marek přišel a…

… ještě teď tomu nemůžu uvěřit, jak se na mě díval a jak nahlas řekl: „Verčo, díky. Zachránilas mě. Ještě, že jsi Skálová.“ Zasmáli jsme se a on dodal!!! „Jsi bezva.“

Momentálně ani nemůžu popsat, jakou mám náladu, protože mi to nemyslí. Pořád si dokola opakuju Markova slova. Erika a Hedvika se mračily, že se mnou není dneska žádná řeč. Při těláku jsem sebou plácla na žíněnku, ale ani to mi nevadilo. I když se holky hihňaly, že jsem se rozplácla jako palačinka na pánvi.

Palačinka nepalačinka, pořád jsem se cítila šťastná. I při obědě, kdy se každý tvářil kysele, protože se dnešní guláš nedal jíst jinak než s grimasami na tváři. Guláš neguláš, i to mi bylo jedno.

„Verčo, jdeš s námi odpoledne na brusle?“

Hedvika a Erika se na mě zadívaly s nadějí v očích. „Jo, ale můžu až od čtyř. Slíbila jsem babičce, že s ní zajdu do kočičí kavárny. Neseme tam nějaké věci pro kočky z útulku.“

„Jé, můžu jít s vámi?“ vykřikla Erika a vzápětí po ní Hedvika. „A já taky?“

„Určitě jo,“ trošku jsem zaváhala, protože babička má moje kamarádky ráda, ale někdy ji také těší, když jsme samy dvě. Raději jsem babičce napsala vzkaz. Odpověď přišla až za chvíli, jak mi babička říká: „Já nemám mobil nalepený k ruce jako vy mladí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veronika a srdíčka pod lavicí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.