© Václav Láska, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

isbn epub: 978-80-7565-702-2

Kapitola první

1.

„To, sakra, nejste schopni někoho najít?“ Jan Vopěnka, předseda Lidové demokratické strany, byl hodně rozčílený. A na jeho hlase to bylo znát. „To na tom Kladně nikoho nemáme? Všichni víte, jak jsme na tom s penězi. Senátní volby jsou možnost, jak naplnit stranickou pokladnu. A doplňovací senátní volby, to je prostě příležitost. Nikdo nic nestíhá připravit. Malá konkurence. Nízká volební účast. Stačí mít jen trochu zajímavého kandidáta.“ Vopěnka bouchnul rukou do stolu a rozhlédnul se po přítomných.

„Předseda má pravdu,“ ujal se slova Milan Voborník, který plnil v LDS funkci pokladníka. „Kampaň do doplňovaček mimo Prahu uděláme za půl mega. A přitom to bude mandát skoro na pět let. To je přes čtyři a půl miliónu za získaný mandát. Finančně to jsou fakt zajímavé volby.“

„No jo, jenže naše stranické preference klesají. Jsme na desíti procentech. Prostě jen na stranickou značku tam nikoho nedostaneme. Jsou to většinové volby. Vítěz bere vše. Převálcují nás strany se silnější voličskou základnou,“ ozval se Adam Molnár, první místopředseda strany.

„No tak tam sežeňte nějakého nestraníka. Nějakou osobnost. Klidně nepolitika. Lidi to teď mají rádi. Když nemáme kvalitní naše lidi, tak si sáhneme ven. Prachy za ten mandát dostaneme stejné,“ pokračoval zase předseda Vopěnka. „To tam fakt nikoho neznáme?“

„Já bych možná věděl,“ promluvil Michal Morávek, poslanec LDS a člen předsednictva strany. „Je tam chlapík, co ho místní mají za hrdinu. Před třemi lety rozkryl obrovskou policejně advokátní mafii. Přežil přestřelku s nájemným vrahem. A teď má v Kladně advokátní kancelář. A lidi ho tam milují, protože má i nějaký program na právní pomoc starým lidem zdarma a tak. Je na Kladně osobnost. A my jsme s ním historicky měli něco málo do činění. Mám na něj telefon.“

„No paráda, to je ono. To hledáme,“ zajásal Vopěnka.

„Akorát to má jednu chybu,“ pokračoval Morávek.

Všichni přítomní k Morávkovi otočili zrak a tázavým pohledem ho donutili dokončit myšlenku.

„Když mu zavolám a řeknu mu, aby za nás kandidoval do Senátu, tak mě asi pošle do prdele,“ odpověděl jejich pohledům Morávek.

„To je riziko naší profese,“ konstatoval suše Vopěnka. „Zkus to.“

2.

„Já jsem strašně nervózní. Jsem u soudu úplně poprvé.“ Daniel Holek nervózně přešlapoval na chodbě Obvodního soudu pro Prahu 5. Bylo mu skoro šedesát let. Podnikání se jako osoba samostatně výdělečně činná věnoval přes dvacet let. Přesto bránit se soudní žalobou se rozhodl ve svém životě poprvé.

„Jednou si musíte zkusit všechno,“ odpověděl mu s úsměvem jeho advokát Tomáš Krása.

„Já vím, že je to blbost, tahle věc. Ale mně prostě jde o princip. Tohle přeci není fér, takové rádoby podnikání, že jo?“ Holek se podíval tázavě na svého advokáta. Potřeboval ujistit, že koná správně. Že soudit se kvůli několika tisícovkám má smysl.

„Konáte naprosto správně. Tohle je totiž věc, která se dotýká tisíců lidí. Kteří na tohle těm šmejdům skočí. Ale ostatní se pak třeba leknou toho zastrašování. Nebo nad tím mávnou rukou a ty peníze jim zaplatí. Prostě nechtějí mít problémy. Je jenom strašně důležité, abyste si byl jist, že jste při tom telefonátu žádnou smlouvu neuzavřel,“ ujišťoval se znovu Tomáš.

„Určitě ne. Dobře si to pamatuju. Navíc má žena u něj byla zrovna taky. Oni mi volali v sedm večer. Slyšela všechno, co jsem říkal. Opravdu jsem jim na žádnou dohodu nekývnul. Nic po nich nechtěl. Nic si neobjednal,“ odpověděl Holek.

„Pak jsem moc rád, že jste se k tomu postavil čelem a rozhodl se bránit. Tohle jsou totiž normální šmejdské praktiky.“

„No kdybych nepotkal vás, tak jsem nad tím možná taky mávnul rukou. Předchozí dva advokáti, co jsem je oslovil, si s nimi chtěli jen dopisovat. Ale žádné řešení pro mě neměli. Až vy jste vymyslel takový hezký plán, jak to celé vyřešit. To se mi líbí.“

„Tak uvidíme ještě, jestli bude fungovat. A zjistíme to brzy. Už nás volají. Pojďme dovnitř.“

Soudce zahájil projednávání žaloby o zaplacení částky deset tisíc pět set korun. První dal slovo advokátovi žalobce.

Tomáš Krása povstal. „Pane předsedo, předně se odvolávám na své písemné vyhotovení žaloby, které jen krátce zrekapituluji. Můj klient je podnikatel. Žalovaný je společnost, která nabízí své služby po telefonu. Minulý rok se dovolal i mému klientovi a nabízel mu zprostředkování zákazníků pro jeho firmu. Můj klient i zaměstnanec žalovaného spolu vedli dlouhý hovor. Můj klient na jeho konci měl za to, že s žalovaným žádnou dohodu neuzavřel. Přesto mu ale přišla za pár týdnů faktura, aby zaplatil částku čtyři tisíce korun. Prý ze smlouvy uzavřené právě při zmíněném telefonním hovoru. Pídil se po tom, o co se jedná. Zjistil, že žalovaný kontakty na mého klienta umístil na nějaký svůj web. A díky tomu prý bude mít klient lepší přísun zákazníků pro své podnikání. A za to chce zaplatit zaslanou fakturu. Můj klient nesouhlasil a nic nezaplatil. Chtěl slyšet ten telefonní hovor, při kterém měl smlouvu uzavřít. Žalovaný to odmítnul. Namísto toho začal posílat výhrůžné dopisy. Vyhrožoval exekucemi, vymahatelskými firmami a tím, že dluh poroste o úroky a náklady na vymáhání. K podání žaloby však nepřistoupil. Jen vyhrožoval. Proto se můj klient obrátil na advokáta. Tedy na mě. Já začal písemně i osobně s žalovaným jednat. Vyzýval jsem ho, ať svého jednání zanechá, nebo ať se obrátí s žalobou na soud. Opět bez výsledku. Žalovaný pokračoval ve vymáhání. Nicméně můj klient mi za tyto služby zaplatil. A následně vyzval žalovaného, ať mu pro změnu zaplatí škodu, která mu vznikla tím, že po něm bez právního důvodu vymáhal, pod hrozbou exekuce a podobných věcí, částku čtyři tisíce korun. Žalovaný to odmítl. Můj klient proto přistoupil k podání této žaloby. Protože na rozdíl od protistrany má za to, že pohledávky, ať už skutečné nebo domnělé, se mají vymáhat prostřednictvím soudu. A nikoli vyhrožováním a zastrašováním, jak tak činí žalovaný.“

Tomáš ukončil svou úvodní řeč a slova se chopil advokát žalovaného, doktor Homola. „Pane předsedo, já si jednak vyprošuji ten konfrontační tón pana kolegy. Na to nejsem zvyklý a do soudní síně to nepatří.“

Tomáš měl sto chutí reagovat poznámkou, že bude hůř. Ale neučinil tak. Přestože si často u soudu nebral servítky, jedno pravidlo soudního jednání ctil vždy: mluvil, jen když mu bylo soudem uděleno slovo.

„Já se též odvolávám na svoji repliku k žalobě. Tu považuji za nesmyslnou. Pan žalobce s mým klientem uzavřel po telefonu smlouvu o zprostředkování obchodu,“ pokračoval advokát Homola. „Můj klient svůj smluvní závazek splnil. Dal kontakty na žalobce na svůj inzertní web. Tím zvýšil povědomí o žalobci u jeho potencionálních zákazníků. A za tu službu chtěl zaplatit. Žalobce reagoval naprosto nepochopitelně. Namísto zaplacení objednaných služeb si vzal advokáta. A teď chce zaplatit za služby toho advokáta. A podívejte se na ten nepoměr částek. Vzal si advokáta na obranu před zaplacením částky čtyři tisíce korun a zaplatil za to advokátovi deset a půl tisíce? Už to je nesmysl. Nevím, proč by můj klient měl žalobci platit jakéhokoli advokáta. To bylo jeho rozhodnutí si ho vzít. Navrhuji žalobu zamítnou bez jakéhokoli dokazování.“ Homola se posadil.

Tomáš se přihlásil o repliku. Soudce mu udělil slovo. „Pane předsedo, jen podotknu, že můj klient si nevzal advokáta na obranu před zaplacením částky čtyři tisíce korun. On si vzal advokáta na obranu před hrozbou exekuce a další navyšování údajně dlužné částky, jak mu bylo v dopisech od žalovaného vyhrožováno.“

Soudce si listoval útlým spisem před sebou. „Takže máme tu listinné důkazy, které tvoří především korespondence mezi stranami. A žalobce dále navrhuje jako důkaz provedení audionahrávky předmětného telefonního hovoru, při kterém měla být uzavřena smlouva. Je to tak, pane magistře?“

Tomáš přikývnul.

„Pane doktore,“ obrátil se soudce na advokáta Homolu. „Váš klient v písemné korespondenci tvrdí, že tu nahrávku hovoru má archivovanou. Stále to platí?“

„Samozřejmě, pane předsedo,“ reagoval Homola. „Ale opravdu si myslím, že je zbytečné takový důkaz provádět. Na zaplacení nákladů na advokáta nemá prostě žalobce nárok. To přeci bylo jeho osobní rozhodnutí.“

Soudce zavrtěl hlavou. „Já si tak úplně nemyslím, pane doktore. Pokud je někomu vyhrožováno exekucí, pak to vyvolá skutečně oprávněnou potřebu dotčeného vzít si na pomoc advokáta. A pokud by se taková výhrůžka ukázala jako bezprávní, tedy že dotčený vymáháním ničeho nedluží, pak údajný věřitel je odpovědný za škodu, kterou svým jednáním druhému způsobil. A ta škoda jsou náklady, které musel údajný dlužník zaplatit advokátovi. Takže vás vyzývám, abyste tu nahrávku předložil. A v rámci předvídatelnosti svého rozhodnutí upozorňuji, že nevyplyne-li z ní jednoznačně uzavření smlouvy mezi stranami, pak budu považovat nárok žalobce za oprávněný. A budu vést dokazování jen o jeho výši.“ Soudce se obrátil znovu na Tomáše. „Pane magistře, tady budu potřebovat doplnit vaše tvrzení, na základě čeho žádáte právě částku deset a půl tisíce korun.“

Tomáš se postavil. „Pane předsedo, to doplním hned. Jednak částka vyplývá z počtu úkonů, které jsem v dané věci učinil na obranuklienta a nacenil je dle advokátního tarifu. To vše je již doloženo do spisu současně s žalobou. Pokud jde o protistranou tvrzenou nepřiměřenost vyčíslených nákladů, tak podotýkám, že klient se bránil především hrozbě exekuce. Pokud by se jako podnikatel opravdu dostal do exekuce nebo by byl byť jen zařazen na nějaké soukromé seznamy neplatičů, tak by to byl obrovský negativní zásah do jeho podnikání. Do jeho důvěryhodnosti a podobně. Tím by mu byla v podnikání způsobena mnohonásobně vyšší škoda než tvrzený dluh čtyři tisíce. Takže ty náklady, které mně jako advokátovi zaplatil, jsou zcela přiměřené tomu, co mu hrozilo a před čím jsem jej bránil.“

Soudce lehce pokýval hlavou a obrátil se znovu na doktora Homolu. „Pane doktore, žádám vás, aby váš klient předložil nahrávku telefonátu s žalobcem do sedmi dnů.“

Homola se začal ošívat. Nechal si nahrávku od klienta pustit a dobře věděl, že při ní skutečně žádná smlouva nebyla uzavřena. Celé klientovo podnikání bylo postaveno na tom, že ty nahrávky nikdy nikdo nebude slyšet a posuzovat. Tenhle vývoj soudního sporu se mu nelíbil. Znovu se zvedl. „Pane předsedo, já si prostě myslím, že vést spor pro tak nicotnou částku je zbytečné. Pojďme se znovu pokusit o smír. Můj klient nemá soudy rád. Když si žalobce myslí, že jsme mu ublížili, tak ať žalobce sníží tu požadovanou částku na nějakou přiměřenou výši a my mu ji zaplatíme. Ať je klid. A s vymáháním toho dluhu přestaneme.“

Soudce se obrátil na Tomáše. „To je rozumný, vstřícný krok, pane magistře. Nechcete na něj nějak reagovat?“

Tomáš vstal. „Chci, pane předsedo. Při vší úctě k tomuto soudu, o žádný smír nestojíme. Víte, to, o co se tu teď přeme, je zavedená praxe, kterou žalovaný koná již několik let. A kterou okrádá podnikatele.“

Homola předvedl velmi otrávený obličej. Ale mlčel.

„A to způsobem, proti kterému dosud neexistuje obrana,“ pokračoval Tomáš. „Vymyslí si dluh. Vždy na základě telefonního hovoru, který má ale jenom on. Druhé straně ho nedá. A začne ho vymáhat. Nikoli však soudní žalobou. To by se postižený podnikatel mohl bránit. Jen vyhrožuje a zastrašuje. Soustavně. Na jakoukoli obranu či vysvětlování podnikatele nereaguje. A plno lidí podlehne. Zaplatí. Neexistuje totiž druh žaloby, kterým by se podnikatel mohl domáhat, že žádnou smlouvu po telefonu neuzavřel. Nebo jednoduše, aby ho takový šmejd přestal obtěžovat.“

Homola se znovu zatvářil kysele a začal se hlásit o slovo. Soudce mu naznačil, že ho vidí, ale pokynul Tomášovi, aby pokračoval.

„Takže musí trpělivě čekat, zda ho údajný věřitel zažaluje. Ale to oni nikdy neudělají. Jen vyhrožují, vyhrožují a vyhrožují. A spousty podnikatelů nevydrží a zaplatí. Jediný způsob, jak dostat věc k soudu, je právě tento. Postižený podnikatel si vezme advokáta. Ten ho chvíli brání a pak zažaluje toho údajného věřitele na náhradu škody za to, co musel advokátovi zaplatit. A právě v rámci takového sporu musí soud posoudit, zda smlouva uzavřena byla, nebo nebyla. A v rámci rozsudku nebude jen rozhodnutí, že má protistrana něco zaplatit, ale i konstatování, že žádná smlouva uzavřena nebyla. A podnikatel bude čistý. A bude moci klidně dýchat. A my, pane předsedo, chceme, aby v této věci byl vydán rozsudek. Protože pak ho zveřejníme a dáme tak návod, jak se proti takovýmto výtečníkům bránit. Se šmejdy žádné smíry uzavírat nechceme. Proti šmejdům se musí bojovat.“ Tomáš se posadil.

Zato Homola vyskočil jak čertík z krabičky. „No to snad není možné. Já se tu nenechám urážet. To si vyprošuji tohle.“

„Technicky vzato,“ ozval se soudce, „pan magistr neurazil vás, ale vašeho klienta. A dokonce si nejsem jist, jestli to za každých okolností byla urážka. Pojmosloví šmejd má v obdobných praktikách své ustálené zakotvení. Zda měl pan magistr právo jej použít, se dozvíme právě z nahrávky, kterou předložíte. A kterou si společně poslechneme na příštím jednáním. Odročuji dnešní jednání za účelem provedení důkazu nahrávkou telefonního hovoru na desátého května v deset hodin. Vyhovuje vám to?“

Oba advokáti přikývli. Jednání bylo ukončeno.

„Tak dopadlo to dobře? Takhle to má být? To odročení je v pořádku? Nebo jak to vlastně dopadlo? Já jsem tomu úplně nerozuměl,“ zasypal otázkami Holek na chodbě Tomáše.

„Dopadlo to skvěle,“ tvářil se spokojeně Tomáš. „Příště si pustíme tu nahrávku. A když to bude tak, jak říkáte, tedy že jste při tom telefonování žádnou smlouvu neuzavřel, tak ten soud vyhrajeme. A vznikne tak super návod, jak se těmhle šmejdům bránit.“

„To by bylo úžasné,“ rozplýval se Holek. „A víte, co pak udělám? Já ten rozsudek zveřejním. Já se o tu firmu zajímal. A na podnikatelských webech je před ní spousta varování a žádostí o radu. Normálně ten rozsudek dám jako placený inzerát. Ať kolegové ví, jak na ně. Vy jste to řekl přesně. Se šmejdy se musí bojovat.“

Tomáš měl radost z radosti svého klienta. „Tak víte co, když to uděláte, tak já vám na tu inzerci přispěju tím, co jste mi za tyhle služby zaplatil. Pocit užitečnosti z vlastní práce je pro mě někdy víc než ta finanční odměna.“

Tomáš si s Holkem podal ruku a zamířil zpět do své kanceláře.

3.

Morávek seděl v jednací místnosti advokátní kanceláře a čekal. Byl si jist, že jde do ztracené mise. Ale nebylo zbytí. Byl poslancem za Lidovou demokratickou stranu už deset let. Zažil doby vládní i současné doby opoziční. A s tím spojený stranický ústup. Od moci i od přísunu peněz. Jedním ze způsobů, jak doplnit stranickou pokladnu, vždycky byly senátní volby. A teď, když v Kladně nečekaně složil svůj mandát poměrně nedávno zvolený senátor, se otevřel prostor. Doplňovací volby jsou prostě fofr. Všechno se musí zosnovat a připravit za tři měsíce. Málokdo na ně dokáže rychle zareagovat. A Morávek si byl jist, že sedí v kanceláři člověka, který by je vyhrál bez problému. Jenom kdyby chtěl. Ale Morávek také dobře věděl, co si advokát Tomáš Krása myslí o politicích. Už s ním jednou na tohle téma hovor vedl.

„Dobrý den, pane poslanče,“ Tomáš Krása vešel do místnosti, „omlouvám se za zpoždění. Zdržel jsem se u soudu.“

„Doufám, že soud byl úspěšný,“ vítal se s Tomášem Morávek.

„Nadmíru. Pokud to úspěšně dotáhneme do konce, bude svět zase o něco malinko spravedlivější. Teda jedná se fakt o maličkost. Vy určitě řešíte a máte v hlavě zásadnější věci. Ale já se umím radovat i z maličkostí.“ Tomáš se spokojeně usadil do křesla naproti Morávkovi. „Upřímně řečeno ani jsem nepočítal s tím, že se ještě někdy potkáme.“

„Cesty páně jsou nevypočitatelné,“ reagoval s úsměvem Morávek a podal si s Krásou ruku.

„Přiznávám, že jsem docela napjatý, co vás za mnou přivádí. Do telefonu jste nic řešit nechtěl, tak očekávám zase nějakou filutovinu. A byť jsem schůzku neodmítnul, dopředu vám říkám, že kovbojské doby mám za sebou. A žádný adrenalin mi nechybí. Žiju nudný, ale klidný život nevýznamného advokáta. A vyhovuje mi to,“ upozorňoval dopředu Tomáš.

„Nebojte, žádná divočina to tentokrát nebude, i když jak se to vezme,“ ošíval se na místě Morávek. Přemýšlel, jak s návrhem ven. „Znal jste Ivana Rumlenu?“

Tomáš se zamyslel. „To je nějaký místní politik, ne?“

„Ano, přesně tak. Loni zvolený senátor za hnutí Jasná volba. Akorát tedy před čtrnácti dny složil ze zdravotních důvodů mandát.“

„To je možné,“ přitakal Tomáš. „Jak to souvisí s vaší návštěvou u mě?“

„Budou tu za dva a půl měsíce doplňovací volby. Na jeho místo. Senátora,“ řekl nezvykle tiše Morávek a odmlčel se.

„Pořád nevidím žádnou souvislost, budete muset jít k jádru věci,“ pobídl ho znovu ke slovu Tomáš.

„Když vy hned všechno ženete na dřeň. Co nějaké společenské fráze nejdřív a tak?“ naoko se durdil Morávek.

Tomáš pokýval hlavou. „Dobře, takže žena i syn se mají fajn. Zimní dovolená stála letos za houby, protože na horách nebyl sníh. A včera jsem už chytil pár cejnů na Berounce. Na duben docela dobrý. Tak a teď mi řekněte, proč tu za mnou jste a co ode mě potřebujete.“

„Myslím si, že byste na jeho místo senátora mohl kandidovat vy,“ vypálil ze sebe rychle Morávek.

Tomáš se hlasitě rozesmál. „Takže vy jste za mnou přišel, abyste mi vyprávěl vtipy?“

„Myslím to naprosto vážně,“ Morávek přidal na síle svého hlasu. To nejhorší měl za sebou. A Tomášova reakce byla přesně taková, jakou očekával. Teď už nebylo co ztratit. Ani čeho se bát. Znovu nabyl ztracené sebevědomí. „Jste ideální kandidát. Právník, osobnost, hrdina, děláte tu v Kladně dobré věci a lidi vás mají rádi.“

„To jo. A přesně tohle všechno bych ztratil, když bych šel do politiky. A navíc dobře víte, co si já o politice myslím.“ Tomáš už se nesmál. Pochopil, že Morávek to myslí vážně.

„Ale Senát není taková politika, co vy znáte. Byl byste tam sám za sebe. Odpovídal se jen sám sobě. Mohl byste dělat spoustu dobrých věcí. I tuhle advokátní kancelář byste si mohl nechat.“

„To je tak absurdní myšlenka, že fakt nevím, co vám říct dřív jako důvod, proč moje odpověď je ne.“

„To se nad tím ani na chvíli nezamyslíte? Nechcete vědět víc? Podmínky kandidatury? Podmínky pro výkon mandátu? Možnosti a tak?“

„Ne, nechci. Nemám o čem přemýšlet. Nechci jít do politiky. Jsem naprosto spokojený s tím, co dělám.“ Tomášův hlas zněl pevně a rozhodně.

Ale Morávek to nechtěl tak rychle vzdát. Nebyl zvyklý smířit se s tím, když mu někdo řekl ne. I když takovou odpověď čekal. „Tak jinak. Jste veřejně známá osobnost. A máte potenciál být veřejnosti mnohem užitečnější a prospěšnější než teď. Třeba to není jen o vašem rozhodnutí. Není to přeci jen příležitost, ale vlastně i určitý závazek. Máte možnost udělat něco pro lidi. Měl byste o tom alespoň popřemýšlet, než to odmítnete.“

Rysy Tomášovy tváře ztvrdly. Jeho pohled se stal na chvíli nepřítomným. Morávek pochopil, že nezahrál na správnou notu. Tomáš si rozepnul košili a ukázal na jizvu po střelné ráně na své hrudi.

„Já už veškeré závazky lidem nebo veřejnosti splatil. Touhle jizvou. Teď už myslím jen na sebe. Naprosto sobecky. Máte ještě něco, čím byste mě chtěl přesvědčit o změně mého názoru?“

Morávek pochopil, že minimálně pro dnešek prohrál. „Já vám rozumím. Vím, co jste prožil. A já to nevzal za správný konec. Chápu, že dnes už vás nepřesvědčím. Telefon na mě máte. Kdybyste se do týdne rozmyslel, tak se mi prosím ozvěte. Já budu čekat. Kandidátky se musí na úřadě odevzdat ode dneška do jedenácti dnů. Čas pro změnu názoru ještě je.“

Morávek se zvedl a měl se k odchodu. Ale ve dveřích se ještě jednou otočil. „Přišel jsem za vámi jako poslanec Lidové demokratické strany. Ale než odejdu, chci vám ještě jednu větu říct jako občan Morávek. Byl byste fakt dobrý senátor.“

Tomáš nechal poslední slova Morávka bez reakce. Podal mu ruku a mlčky sledoval, jak poslanec opouští jeho advokátní kancelář.

4.

Večer seděl Tomáš v kuchyni u stolu a probíral se advokátním spisem k soudnímu jednání, které ho druhý den čekalo. Dělal advokacii sám na sebe. Neměl ani koncipienty. Jen jednoho studenta, co mu vypomáhal tři dny v týdnu. Práce tak měl dost. Přesto se snažil být každý den do šesti doma. A co nepočkalo, dodělával tam. V jejich malém rodinném domku na kraji Kladna sice na samostatnou pracovnu jen pro něj místo nezbylo, ale to Tomášovi nevadilo. Vždycky si rozházel spisy v kuchyni na stole. Neměl chuť se po celém dnu zase někam zavřít. Raději byl s rodinou. Tak jako teď. Prodíral se papíry, ale vlastně víc sledoval svoji ženu Evu, jak přesvědčuje jejich tříletého synka, že v zelenince je plno bojovníčků, které musí spapat, aby mu pomohli být silný a zdravý. Ten pohled ho bavil.

Eva si všimla, že ji sleduje. „Něco zajímavého dneska v práci?“ zapředla s manželem rozhovor.

„Nabral jsem jeden nový rozvod. Zase specialitka. Manžel řekl manželce, že se s ní rozchází měsíc před termínem porodu jejich dítěte. Že si našel jinou. Požádal ji, aby opustila společnou domácnost. Že je to v zájmu jejich dítěte, aby se nestresovala, když se jako rozcházejí. Ona šla k rodičům. No a po porodu začal tvrdit, že to byla ona, kdo dobrovolně opustil jejich společnou domácnost. A nechce jí platit žádné výživné. Že si ty problémy způsobila sama odchodem od něj. Dnešní chlapi jsou fakt někdy divní.“

„Jo, o tom bych taky něco věděla. Monogamie vám moc nejde,“ suše přitakala Eva. Ani po čtyřech letech nebyla Tomášova nevěra nic, na co by dokázala úplně zapomenout. I když se snažila. Tomáš se k ní od té doby choval tak, že si na jeho podvod vzpomínala méně a méně. Ale občas, třeba i při takovéto náhodné poznámce, jiskra vzpomínek proskočila zdí, kterou si Eva ve své hlavě budovala. „A ještě něco jiného zajímavého?“ rychle pokračovala Eva pryč od nepříjemného tématu.

„Jo, byl za mnou poslanec Morávek,“ s úlevou přijal Tomáš změnu směřování hovoru.

„Ježišmarjá, ten? Co ti proboha chtěl?“

„Abych kandidoval tady v Kladně na senátora,“ odpověděl jí Tomáš. A čekal na pobavenou reakci své ženy. Ta ale mlčela.

„A co jsi mu na to řekl?“ zeptala se po chvíli.

„Co bych mu asi tak mohl říct? Že se fakt zbláznil. Prostě že ne a vyprovodil jsem ho ze dveří.“

„Proč?“ klidně se ho dál ptala Eva.

Tomáš zavřel desky advokátního spisu. „To se ptáš vážně? Dokážeš si mě představit jako politika?“

„Dokážu.“

Tomáš byl reakcí Evy zaskočený. „Počkej, teď ti opravdu nerozumím. Čekal jsem, že se nad touhle zprávou společně zasmějeme a tím to bude vyřízené.“

Eva konečně přestala mrkat na jejich synka a podívala se Tomášovi do očí. „Já bych prostě ráda slyšela důvody, proč jsi to odmítl. To přece není nabídka, nad kterou jen tak mávneš rukou.“

Tomáš se zvedl ze židle a popošel k Evě blíž. „Dobře tedy. Takže máme za sebou leccos. Já si prožil leccos. A teď konečně máme svůj klid. Já mám svoji advokátní kancelář. Dělám tam normální malé věci. Nic rizikového. Rozvody, pohledávky, sousedské hádky. Pohoda. A přesto nás to klidně a dobře uživí. Proč bych na tomhle měl cokoli měnit?“

„Kolik kárných žalob za ty poslední tři klidné roky na tebe už dala advokátní komora?“ zeptala se Tomáše Eva.

„Osm, ale pět jsem jich vyhrál a ty tři vyhraju taky.“

„A co se stane, až jednou prohraješ?“

„Já neprohraju.“

„Co se stane, když jednou prohraješ. Co ti můžou udělat?“ nenechala se odbýt Eva.

„Tak teoreticky mi můžou vzít advokátní licenci,“ připustilTomáš.

„A pak my budeme dělat co?“ Eviny otázky byly neúprosné. „Tomáši, oni ti nikdy nedají pokoj. Nikdy. Dostal jsi za mříže jejich modlu. Jednoho z nejvlivnějších advokátů v téhle zemi. Pořád má v té vaší komoře spoustu známých nebo spíš poskoků. On se bude mstít. I z toho kriminálu. A nedá pokoj, dokud tě z té komory nedostane. A navíc se tě plno ostatních advokátů bojí. Nehraješ jejich hru. Nectíš jejich pravidla. V té komoře je pořád plno dalších malých Čejků a oni se tě bojí. A strašně by si oddychli, kdyby tě z té vaší komory vykopli,“ Eva pohladila svého muže po tváři. „Já vím, že jsi šikovný. A že se jim budeš bránit a ubráníš. Ale proč se nezamyslet nad tím, jak mít v tomhle souboji ještě lepší a silnější pozici?“

Tomáš tiše koukal na svoji ženu. „Já jsem o tom takhle nepřemýšlel.“

Eva se zase chopila lžíce a začala krmit jejich syna. „A navíc. Já sice vůbec netuším, co takový senátor dělá, ale jsem si jistá, že bys byl skvělý senátor.“

Tomáš se usmál. „Něco podobného mi řekl i Morávek. Tak já se s ním ještě jednou sejdu a zeptám se ho na podrobnosti.“

„Udělej to. A možná při tom mysli na to, jak by se Čejka na Mírově tvářil, když by se dozvěděl, že z člověka, kterého na světě nejvíc nenávidí, je senátor.“

5.

„Tajně jsem doufal, že se tak za týden ozvete. Ale že mi zavoláte hned druhý den, by mě ani ve snu nenapadlo. Co vás přimělo změnit názor?“ Morávek byl spokojeně uveleben v křesle. Na Tomášův telefonát, že by si Tomáš rád vyslechl podmínky senátní kandidatury, reagoval okamžitě. Ještě ten den si s ním sjednal schůzku v sídle kladenské místní organizace Lidové demokratické strany.

„Překvapí vás, když vám řeknu, že rozhovor s vlastní manželkou?“ odpověděl mu Tomáš.

„Trochu jo. Mám vás za typ, který si nenechá radit vůbec od nikoho. Natož od vlastní ženy,“ divil se Morávek. „Ale každopádně máte velmi moudrou ženu,“ dodal rychle. „Takže co byste chtěl vědět?“

„Všechno. Netuším, co ta věc obnáší. Řekněte mi všechno, co si myslíte, že je podstatné. Já se vás pak na zbytek doptám.“

Morávek pokýval hlavou. „Takže nominovala by vás do voleb moje strana. Jako nestraníka, nezávislou osobnost. Probereme rychle, jestli by vás nepodpořil ještě někdo jiný. Ale je na všechno moc málo času. A vy jste tu taková persona, že podporu jiných stran ani nepotřebujete. Kampaň vám zafinancujeme. Počítám tak 400 tisíc, že do ní dáme. Na kampaň vám dáme náš volební tým. Jsou to doplňovačky. Takže jediné volby v daném čase. Můžeme vám tak poskytnout všechny lidi, co pro nás normálně kampaně dělají. Samozřejmě kampaň budou s vámi konzultovat, aby vám sedla. Žádné křtění lachtanů, slibuji,“ zavtipkoval Morávek s odkazem na jejich první rozhovor před mnoha lety. „Navrhuju vsadit na váš silný příběh. Bývalý polda, teď advokát, který dostal za mříže jiného advokáta, nedotknutelného a mocného Richarda Čejku, který organizoval vraždu svého klienta. A konečně člověk, který vyhrál přestřelku s nájemným zabijákem. To nikdo jiný nemá.“ Morávek se na chvilku zarazil. „Mimochodem víte, kdo si toho zabijáka na vás tenkrát objednal?“

„Předpokládám, že právě Richard Čejka. Ten mrtvý zabiják byl jeho známý. A byl v Čejkově kanceláři viděn tři dni předtím, než po mně vystřelil. Akorát Čejka byl v té době už ve vazbě. Takže má na to organizování vraždy slušné alibi.“ Tomáš vyloudil na své tváři kyselý úsměv. „Asi ten pokyn dal přes svého advokáta Polívku. Ale to se blbě prokazuje. Polívka mlčí. Zabiják je mrtvý. A nakonec je to jedno. Čejka dostal za organizování vraždy svého klienta Baráka 16 let. Za organizování pokusu o mou vraždu by mu už moc nepřihodili.“

„Vám je fakt jedno, že pokus vraždy na vás zůstal neobjasněný?“ nechápavě kroutil hlavou Morávek.

„Já přežil. Pachatel je mrtvý a pravděpodobný organizátor sedí na Mírově. Jsem skromný a spokojený.“

„Jste neuvěřitelný člověk.“ V Morávkově pohledu se zračil obdiv. Což se u něj stávalo jen velmi zřídka. „Zpátky k vaší kampani. Přidáme taky něco aktuálního. Jak tu máte v Kladně tu bezplatnou právní poradnu pro staré lidi. To hodně popostrčíme dopředu. To prostě bude fungovat. Lidi vás zvolí a bude to.“

Tomáš pokyvoval. „Tu kampaň, jak říkáte, asi nechám na vás. Vy tomu rozumíte. Jen počítejte s tím, že nikde nebudu nikomu lhát a slibovat nesmysly.“

„Jasné,“ přitakal Morávek.

„A co bude pak. Když mě náhodou zvolí?“ zajímal se dál Tomáš.

„Myslíte, až vás zvolí?“ opravil ho Morávek. „Pak vstoupíte do našeho senátního klubu LDS. Ale nebojte, budete tam jako nestraník a sám za sebe. Tyhle kluby v Senátu fungují jinak než ve Sněmovně. Žádné stranické hlasování. Budete se o všem rozhodovat jen na základě vašeho nejlepšího vědomí a svědomí. Přesně jak to chce Ústava.“

„To je taky v politice možné?“ nedůvěřivě se ptal Tomáš.

„V Senátu jo. To vám fakt slibuju. Jako počítejte s tím, že když nám bude na některém hlasování záležet, tak do vás budeme trochu hučet a přesvědčovat vás. Ale konečné rozhodnutí bude vždy jen na vás.“

Tomáš přemýšlel. Něco mu na tom nesedělo. Zdálo se to až moc ideální. „Nějak pořád nevidím, co z toho teda vlastně máte vy, jako strana.“

„Tak víte, že jsme se po posledních sněmovních volbách stali opoziční stranou. A preference nám taky dost padají. V Senátu nám ale pořád zůstává poměrně silný klub. A chceme ho posilovat. Chceme být vidět.“ odpověděl Tomášovi Morávek. Zároveň ale sledoval, že tohle na Tomáše moc nezapůsobilo. Že s odpovědí není spokojen. „Dobře. Tak ještě trochu jinak. Vždyť my dva spolu vždycky hráli otevřenou partii, že jo?“

Tomáš přikývl.

„Za každého zvoleného senátora dostane politická strana, která ho nominovala, necelý milión korun za každý rok jeho mandátu. A to bez ohledu na to, zda je zvolený senátor členem strany, nebo ne. Ten příspěvek je vázán jen na skutečnost, že strana úspěšného kandidáta nominuje. A váš mandát by trval necelých pět let.“

Tomáš se široce usmál. „Jo, tak teď už mi to dává smysl. Proč do mě tak hučíte.“

„Je to tak,“ přitakal Morávek. „Vy budete senátor a my inkasujeme necelých pět mega. Když odečteme náklady kampaně, tak čtyři a půl mega čistý zisk. Ale to fakt nemění nic na tom, co jsem vám řekl včera. Vy byste byl dobrý senátor. A upřímně si myslím, že si i sednete s našimi lidmi v Senátu. Máme tam jedenáctičlenný klub. Jsou to sice většinou naši straníci, ale mají nadhled. Nežerou to stranictví tak jako třeba ve Sněmovně. Senát je prostě jiný. Uvidíte sám.“

„Nepředbíhejte. Ještě mě nezvolili,“ brzdil Morávka Tomáš.

„Jediné, čeho se opravdu bojím, je, že vy mi teď znovu řeknete ne. Získání vašeho souhlasu s tím, že do té kandidatury půjdete, považuju za nejtěžší krok na cestě k tomu, aby se z vás stal senátor.“

Tomáš váhal. Pak si ale vzpomněl na Evino doporučení. Vybavil si Richarda Čejku, jak sedí ve svých teplácích ve vězeňské cele. Listuje novinami a do oka mu padne nadpis: „V doplňovacích volbách se senátorem stal advokát Tomáš Krása“. A rozhodl se.

„Dobře, jdu do toho. S čím začneme?“

Na Morávkově tváři se rozzářil spokojený úsměv. „Tak teď se, pane magistře, připravte na dva a půl měsíce divoké jízdy.“

Kapitola druhá

1.

V sídle Lidové demokratické strany bylo veselo. Lidoví demokraté slavili, že mají o senátora víc. Poplácávání po zádech, úsměvy na kameru, selfíčka. Jako by trochu stranou centra zábavy stál stolek, u nějž seděli čtyři muži. Trochu se od ostatních lišili. Žádné obleky ani košile. Tři z nich na sobě měli trička a kraťasy. Ale bavili se stejně dobře.

„Tak na tvoje zdraví, senátore!“ David měl úsměv od ucha k uchu. Jeden z jeho nejlepších kamarádů, se kterým prožil neuvěřitelné věci, byl právě zvolen senátorem. „To je prostě neuvěřitelné. Kdyby mi tohle někdo řekl před třemi lety. Víš, v jakých jsme byli sračkách. Ty na jednotce intenzivní péče. Já obviněný a s pouty na rukách. To je prostě neuvěřitelné.“

Na Davidovi už bylo znát, že má trochu vypito. Poddával se svým emocím víc, než u něj bylo obvyklé. Bývalý policajt, co vyšetřoval dlouhé roky ty nejhorší zločiny. Co se pral s organizovaným zločinem. Nebyl zvyklý dávat najevo své pocity. Ale teď to prostě bylo jiné.

Tomáš se spokojeně usmíval. „Stalo se. Myslím ale, že to zajímavé a neznámé přijde až teď. Ale jo, kluci, jsem rád, že jste tu se mnou. Jinak bych se tu fakt cítil divně.“

Čtyři sklenky znovu cinkly o sebe. V rukách je měli Tomáš Krása, čerstvě zvolený senátor za Kladno, David Židlický, bývalý elitní policista, dnes soukromý detektiv, Vojtěch Vichr, bývalý Židlického kolega z Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu, dnes metodik boje s organizovaným zločinem na policejním prezidiu, a Radek Mokrejš, policista kdysi i dnes, se kterým Tomáš Krása sloužil na hospodářské kriminálce.

„Policejní prezident tě nechává pozdravovat. A vzkazuje ti, že konečně mezi ty páprdy přišel rovný chlap,“ ozval se Vichr.

„Že ho taky pozdravuju. Vypadá to, že policie má po letech v čele zase policajta s velkým P, co?“ reagoval Tomáš.

„Jo, on je fakt dobrý. Policajt dvacet pět let. Co prošel od ulice všechny funkce. Žádná rychlokvaška. A když ti podá ruku, tak ti zapraskají klouby v prstech. Fakt mu věřím.“

„A adrenalin vyšetřování a boje se zločinci ti nechybí? Je z tebe kancelářská krysa,“ vesele Tomáš šťouchnul do Vichra.

„Hele, nechybí. Jasně, vím, že moje detektivní kariéra nebyla dokončena explozivní katarzí jako ty vaše. Nebyl jsem ani postřelený, ani jsem nestrávil noc v cele předběžného zadržení jako vy,“ mrknul Vichr na Tomáše s Židlickým. „Ale odvedl jsem si své. Dvanáct let stresu a nervů. A za mřížemi je dost lidí, co jsou tam díky mně. Já si tu kancelářskou krysu vyloženě užívám. A na to, aby se dál pral se zločinci, je tu přece Radek, ne?“

„Jako policajt jsem se narodil, jako policajt i umřu,“ promluvil skoro obřadně Radek Mokrejš. Měl toho evidentně ze všech spolustolovníků vypito nejvíc. „Kluci, já bych nic jiného dělat nemohl. Honím si na kraji ty svoje podvodníčky, defraudanty a je mi dobře. Já nic jiného dělat neumím a nechci. A že jsem po dvaceti letech služby pořád jen řadový vyšetřovatel na kraji? Prostě nejsem kariérista.“

Mokrejš se odmlčel. Pak ale bouchnul do stolu, až skleničky nadskočily. „Ale do prdele, teď znám osobně senátora! Tak popojedeme, lenoši!“

Tomáš si s kamarády ťuknul, ale už se nenapil. „Musím brzdit, musím pak ještě mluvit s novináři. Tak ať neudělám trapas hned svůj první senátorský den. A taky chci vypadat hezky v novinách na fotkách. Určitě dojdou i do věznice na Mírov. A já chci, abych se na nich některým vězňům tam líbil,“ řekl si Tomáš tak trochu sám pro sebe. Ale ostatní pochopili.

„Tak na Richarda, kluci!“ pozvedl Židlický znovu sklenku.

O hodinu později svítily Tomášovi do tváře reflektory. Dával svůj první rozhovor jako senátor.

„Tak, pane senátore, jak se cítíte?“ reportérka zahájila očekávatelně.

„Dobře. Vyhrál jsem volby. A já vyhrávám rád,“ odpověděl Tomáš.

„Počkejte, tak vy jste kandidoval na senátora jenom proto, abyste vyhrál volby?“

„Ne, ale ptáte se mě, jak se cítím. Tak vám odpovídám. Dobře, protože jsem vyhrál volby a já vyhrávám rád.“

„Ale člověk by měl mít i jinou motivaci pro to, aby kandidoval na senátora, než vyhrát volby, ne?“

„Ale vy jste se mě přeci neptala na moji motivaci pro kandidaturu. Ptala jste se mě, jak se cítím, ne?“

„Dobře, tak tedy jinak. Proč jste rozhodl kandidovat na senátora?“

Tomáš měl sto chutí odpovědět „proto, abych vyhrál volby“, ale ovládl se.

„Protože jsem takovou nabídku dostal. A je pravdou, že na rozhodnutí jsem měl jen několik hodin, protože to byly doplňovačky. Ale prostě mi přišlo, že bych práci senátora mohl dělat dobře.“

„A co bude váš první krok po zvolení?“

„Asi se co nejrychleji zorientovat. Přeci jen jsem politiku nikdy aktivně nevykonával. Bude to pro mě nové prostředí. A já se v něm musím rychle zorientovat.“

„A nebylo trochu nerozumné kandidovat na senátora, když nemáte žádnou předchozí politickou zkušenost? Jak sám říkáte, budete se muset nějaký čas zorientovávat v novém prostředí.“

„Myslím, že je to stejně rozumné a nerozumné zároveň jako dělat dvacet let politiku a nic jiného. Obojí má své výhody a nevýhody. Ano, já trochu času ztratím orientováním se v novém prostředí a sbíráním zkušeností. Ale zase můžu do politiky či do Senátu přinést pohled člověka, který není politikou ani trochu dotčen nebo třeba i deformován. To přeci může být užitečné?“

„Když myslíte. Pojďme k něčemu konkrétnějšímu. Hned na prvním jednání vás čeká hlasování o vydání vašeho kolegy, který byl zvolen za LDS stejně jako vy, k trestnímu stíhání. Jak budete hlasovat?“

Tomáš byl zaskočený. O žádném takovém hlasování nevěděl. „Tak to jste mě teď zaskočila. O tom hlasování ani případu nic nevím. Musím si to nastudovat.“

„Počkejte. Vy jste se stal senátorem a nejste připraven na své první jednání? Nevíte, co se tam bude řešit?“

Tomáš se podíval na hodinky. „No výsledky byly vyhlášeny v 16:30. Teď je 18:30. To znamená, že senátorem jsem dvě hodiny. Ale máte pravdu, za ty dvě hodiny jsem se ještě nestačil na své první jednání Senátu připravit.“

„No tak doufejme, že do budoucna se budete na svou novou práci soustředit a připravovat lépe. Každopádně vám gratulujeme ke zvolení.“

Světla zhasla a Tomáš chvíli mžoural očima. Pak si všimnul, jak k němu přichází Morávek.

„Tak ten první rozhovor mohl být i povedenější, co?“ oslovilTomáše.

„Vždyť byla naprosto protivná a nepříjemná,“ odvětil muTomáš.

„Jen dělá svou práci. A upřímně zrovna od vás bych očekával, že oceníte její přístup. Že politikovi nelezla do zadku, ale pěkně si na něj vyšlápla. Vždyť my politici si nic jiného nezasloužíme, ne? To je i vaše životní filozofie přeci.“

Tomáš se zarazil. Morávek měl pravdu. Kdyby stejný rozhovor sledoval o měsíc dřív a na jeho místě byl jakýkoli jiný senátor nebo poslanec, měl by z výkonu redaktorky radost. A asi by si fakt užíval, jak toho fouňu setřela. Jenže teď nestál před tou kamerou někdo jiný. Stál tam on.

„Co měla na mysli s tím hlasováním o vydání senátora k trestnímu stíhání?“ zeptal se Tomáš nakonec Morávka.

„To teď neřešte. To jednání je až za tři týdny. Bude ještě dostatek času to probrat. Teď pojďte slavit.“ Morávek vzal Tomáše kolem ramen a vedl ho zpět do víru oslav LDS.

Tomáš chvíli brouzdal mezi oslavujícími, ale pak si našel u baru Ivana s Kristýnou. Ivan Kryštof byl 25letý kluk. Měl vystudovaná práva v Londýně. Vrátil se po studiích do Česka a hledal si práci. Zkusil pár advokátních kanceláří, ale nelíbilo se mu tam. Pak se dozvěděl, že advokát a bývalý policajt, jehož práci znal a uznával, kandiduje na senátora. Přišel za Tomášem a nabídl mu, jestli mu může jako dobrovolník pomáhat v kampani. Tomáš rád přijal. A Ivan s sebou přivedl i Kristýnu Lebedovou. Svoji přítelkyni, se kterou se dal dohromady právě na studiích v Británii. Kristýna studovala sociologii v Oxfordu. A zkušenost s předvolební kampaní bylo pro ni něco, co si nechtěla nechat ujít.

Morávek splnil svůj slib a dal Tomášovi do kampaně k dispozici to nejlepší, co LDS na kampaně měla. Ale Tomáš nakonec stejně začal v kampani nejvíc důvěřovat a stavět na Ivanovi s Kristýnou. Jejich zkušenosti z Británie, kde sice oba místní politiku sledovali jen z venku, se zdály přínosnější než zkušenosti dlouholetých kampaniérů z českého rybníčku.

A první, co Tomáš udělal po oznámení výsledků voleb, byla nabídka Ivanovi, aby mu dělal asistenta. Ivan přijal. A teď se svojí přítelkyní u baru slavil nejenom Tomášovo zvolení, ale i skutečnost, že asi našel práci, která ho bude bavit.

„Tak co, šéfe, jak si to užíváš?“ pozdravil Ivan Tomáše, když k nim přišel.

„Až na to, že jsem ne úplně dobře zvládnul svůj první rozhovor na kameru, tak docela jo.“

„Co se stalo?“ zajímal se Ivan.

„Asi jsem si ještě dostatečně rychle neuvědomil, že teď jsem tím, čím většina lidi pohrdá. Politikem.“

„To chce čas,“ ozvala se Kristýna. „A hlavně si pamatuj, že sice jsi politik a musíš tedy přijmout, že lidi se na tebe tak budou dívat, ale to neznamená, že se budeš jako běžný politik i chovat. Můžeš si klidně dát za cíl, že názor lidí na politiku budeš vlastním příkladem měnit.“

„Tak to se mi na začátek asi nepovedlo. Na redaktorku jsem byl protivný a asi jsem ji trochu setřel.“

„Každé začátky jsou těžké. Důležité je učit se a nevzdat to.“

„Ježíš, Kristýno, zase ta tvá moudra,“ usmál se na svoji přítelkyni Ivan.

„Poučuju ti šéfa, viď?“ rýpla do něj Kristýna.

„Každopádně, Ivane, něco potřebuju. Tvůj první úkol,“ chopil se slova zase Tomáš. „Ta redaktorka zmínila, že se má hlasovat o nějakém vydání senátora k trestnímu stíhání. Můžeš mi k tomu prosím zítra dohledat všechny informace?“

„Jasně, hned zítra se na to vrhnu.“

„Super, tak se hezky bavte a já jdu zase někam něco podělat.“

Tomáš opustil Ivana s Kristýnou a vrátil se ke stolu ke svým kamarádům. Pořád měl nepříjemný pocit ze svého prvního rozhovoru na kameru. Cítil, že právě na vlastní kůži pocítil problém, který bude muset řešit mnohem častěji. Prostě teď je politik. Příslušník profese, kterou až dodnes dost ostentativně pohrdal. Ale v jednom měl Morávek pravdu. Teď je čas slavit. Pracovat a řešit problémy začne až zítra.

2.

O tři dni později stál Tomáš na Valdštejnském náměstí. Poprvé vcházel na své nové působiště. Ivan mu dohledal všechny dostupné informace ke kauze senátora Štáhlavy. A zařídil Tomášovi, že může přijít nahlédnout do materiálů, které policie do Senátu doručila současně s žádostí o senátorovo vydání k trestnímu stíhání.

Tomáš nikdy dříve v sídle Senátu nebyl. Trochu ho překvapila rozlehlost prostor a spousty vchodů. Prostory Senátu se nacházely hned ve dvou palácích. Ve Valdštejnském paláci, do kterého vedly hned tři vchody z Valdštejnského náměstí, z Valdštejnské ulice a přes zahradu i z Letenské ulice. A v Kolovratském paláci. Tomáš se rozhodl pro vstup právě z náměstí. Hned v průjezdu ho ale zarazil rozcestník na tři různé recepce. Podle pokynů od Ivana měl hledat recepci C1. A tak se zastavil a začal zkoumat orientační plánek sídla Senátu, který tam byl pověšený. Všimnul si ho policista, který tam hlídkoval.

„Hledáte něco? Můžu vám nějak pomoci?“ zeptal se Tomáše.

„Ano, hledám recepci C1.“

„Tak ta je támhle vlevo naproti,“ ukázal policista rukou na jeden z vchodů. „Jdete na informační centrum?“

„Ne, jdu do práce. Jsem nově zvolený senátor za Kladno. Tomáš Krása,“ představil se Tomáš policistovi a podal mu ruku.

„Jo ták,“ potřásl mu rukou policista. „Vás ještě nemáme na plakátu, tak vás neznám. Omlouvám se.“

„Na jakém plakátu?“ divil se Tomáš.

„Různě po sídle Senátu jsou plakáty s tvářemi všech senátorů. Abychom my ostatní znali všechny senátory a třeba k vám neměli tak hloupé dotazy jako já teď,“ usmál se znovu policista.

„Aha, no být na plakátu byl vždycky můj sen. Hezkou službu,“ popřál Tomáš policistovi a zamířil na recepci C1.

V jednací místnosti imunitního a mandátního výboru strávil Tomáš přes hodinu. Pečlivě pročetl všechny materiály, které policisté k žádosti připojili. A moc se mu to nelíbilo. Vinili senátora Štáhlavu, že ještě jako zastupitel ve své rodné Olomouci hlasoval pro prodej obecních pozemků jednomu místnímu občanovi. Policie tvrdí, že za cenu nižší, než je cena tržní. A že město Olomouc na tom prodělalo přes šest miliónů korun. Ale Tomášovi v těch materiálech hodně věcí chybělo. Neviděl tam nic o tom, proč to měl senátor Štáhlava udělat. Jaký byl jeho motiv a jaký z toho měl prospěch. Veškeré obvinění bylo postaveno toliko na tom, že senátor hlasoval pro prodej pozemku za cenu, která podle znalce byla dost podhodnocená. To bylo vše.

Tomáš opustil prostory imunitního výboru a zamířil do kanceláře, která mu byla přidělena. Byla to malá místnost dost stranou ostatních senátorů. Bylo mu vysvětleno, že nahradil senátora z jiného politického klubu, takže nemůže dostat jeho místo. A v kancelářích klubu LDS, kam měl Tomáš vstoupit, místo nebylo. Tak dostal tuhle provizorní kancelář. Předtím tam sídlil oficiální senátní fotograf. Prý ji stejně Tomáš má jenom na rok. Po dalších řádných senátních volbách se to všechno bude zase stěhovat a srovnávat podle jejich výsledku. Tak aby senátoři mohli sedět pohromadě podle příslušnosti k tomu kterému klubu.

Tomáš za to byl vlastně rád. Tušil, že na přítomnost většího množství politiků ve svém okolí se bude muset nejdřív adaptovat. A tak mu nevadilo, že jeho kancelář bude trochu stranou. Sedl si k počítači a vyhledal telefonní spojení na hospodářskou kriminálku v Olomouci. Zavolal tam a poprosil o spojení na vedoucího.

„Major Heřman u telefonu. Dobrý den,“ ozvalo se po spojení hovoru.

„Senátor Tomáš Krása, též přeji dobrý den,“ Tomáš si pořád nemohl zvyknout na spojení svého jména s titulem senátor. „Pane majore, já jsem se seznámil s podklady, které jste poslali současně s žádostí o vydání kolegy senátora Štáhlavy k trestnímu stíhání. A měl bych k tomu ještě nějaký dotaz, pokud můžu.“

„Tak to zkuste a ptejte se. Sice tu věc má na starosti můj podřízený, ale s ohledem na to, že osobou obviněnou má být senátor, nechal jsem se o celém případu podrobně informovat.“

„Dobře, díky. Já v těch materiálech postrádám důkaz nebo alespoň tvrzení jakéhokoliv motivu jednání pana kolegy. I když vím, že to není povinný znak trestného činu, trochu mi to tam chybí. Zvlášť když tam není ani žádné tvrzení o tom, jakou by měl získat kolega z toho hlasování výhodu nebo prospěch.“

„Pane senátore, takové důkazy máme. Ale týkají se zejména primátora města, který skutečně prospěch z té transakce měl. Máme nahrávky, zajištěné finanční transakce a tak. Ale to se netýká senátora Štáhlavy, proto jsme vám to k žádosti neposkytli.“

„Aha, takže jste si jisti tím, že to skutečně byl podvod se vším všudy. Ale na čem je postaveno tedy to obvinění Štáhlavy?“

„No je to stranický kolega primátora. A hlasoval pro prodej podceněného pozemku. Myslíte, že o ničem nevěděl?“

„Tak myslet si můžu leccos, ale chybí mi tam nějaký důkaz nebo alespoň to tvrzení, co o tom věděl nebo co z toho fakticky měl.“

„Pane magistře, vy jste se mi na začátku představil jako senátor, že jo?“

„Ano, představil.“

„Ale teď se mnou mluvíte jako advokát. Vaším úkolem jako senátora není přeci hodnotit naši práci nebo naše důkazy. Ani to, jestli je váš kolega vinen. To udělá až soud. Vy máte jen posoudit, zda naše žádost není nějakým produktem politické šikany. Nic víc.“

„Ano, to máte pravdu, pane majore. Asi jsem se nechal trochu unést. Jsem profesí advokát a pracoval jsem jako vyšetřovatel hospodářské kriminality. Prostě mě to profesně zaujalo a chtěl jsem vědět víc.“

„Chápu, já vás znám. Proto vám taky říkám i to, co bych jinému vašemu kolegovi neřekl. Stačí vám to takhle?“

„Ano, stačí. Díky za vstřícnost. Na shledanou,“ Tomáš ukončil hovor.

Tomáš seděl na židli a přemýšlel. Policista měl pravdu. Jako advokát by v postupu policie našel vady. A postavil na nich obhajobu. Ale jako senátorovi mu nic takového nepříslušelo. A senátor Štáhlava se ani nebránil před imunitním výborem tím, že snad by trestní stíhání mělo být nějakou mstou. Trestem za jeho politické aktivity. Jen zkrátka tvrdil, že trestní stíhání je blbost a on nic špatného neudělal.

Tomáš vzal do ruky svůj mobil. Našel číslo na poslance Morávka a naťukal mu esemesku. „Dobrý den, nerad bych se uvedl nějakými nečekanými či překvapivými skutky. Takže raději dopředu Vám dávám na vědomí, že za čtrnáct dní budu hlasovat pro vydání senátora Štáhlavy k trestnímu stíhání.“ A stiskl tlačítko odeslat.

3.

Atmosféra v kanceláři předsedy senátního klubu Lidové demokratické strany, senátora Hořejšího, byla napjatá. Hořejší, navlečený v obleku, si nervózně otíral zpocené čelo a vzhlížel ke dveřím, do kterých měl každou chvílí vstoupit předseda strany Vopěnka. Morávek si mlčky četl ve svém mobilním telefonu. A nově zvolený senátor Krása se jen tak rozhlížel po místnosti. Nervózní ticho se pokusila prolomit tajemnice klubu, která opakovaně všem nabídla kávu.

„S ničím se nevař,“ odbyl ji Hořejší. „Ono to ani tak dlouhé nebude.“

Pak se konečně dveře otevřely. „Tak super, jsme kompletní,“ zvolal Hořejší, když do dveří jeho kanceláře vešel Vopěnka. „Michale, uveď nás do děje,“ vyzval předseda klubu poslance Morávka.

Morávek uložil svůj telefon do kapsy saka. „Tak zase nic tak extra se neděje. Ale souhlasím, že bude lepší, když to vyřešíme takhle osobně než přes mail nebo telefony. Zkrátka tady náš nový kolega Krása mi sdělil své rozhodnutí hlasovat pro vydání senátora Štáhlavy k trestnímu stíhání. Což jsem si dovolil tu informaci hned přeposlat tady předsedovi klubu Hořejšímu. A ten zorganizoval tuhle schůzku. Chápu, že to rozhodnutí pana magistra je nepříjemné, ale za sebe v tom zase takový problém nevidím.“

„Nevidíš?“ vykřikl Hořejší. „Fakt ne? Ty jako fakt nevidíš problém v tom, že nový člen mého klubu jako první, co udělá, bude hlasovat pro vydání nevinného vlastního kolegy policajtům?“

„Není to tvůj klub, ale klub Lidové demokratické strany,“ opravil Hořejšího Vopěnka. „Ale jo, taky v tom vidím problém. Pane senátore, můžete nám sdělit důvod svého rozhodnutí?“

„Ano, určitě,“ chopil se slova Tomáš. „Já si prošel celou tu žádost. A jako advokátovi se mi opravdu nelíbí. Myslím si, že obviňovat zastupitele jenom proto, že nějak hlasovali, aniž by policie zjišťovala jejich motiv nebo nějak hledala důvody pro to hlasování nebo alespoň tvrdila, že z toho měli nějaký prospěch, je prostě špatně. Kolegu chtějí obvinit z úmyslného trestného činu. A dovozovat úmysl jen z toho, že nějaký znalec ocení prodávanou nemovitost na vyšší cenu, a tvrdit, že tedy daný zastupitel si při svém vzdělání a zkušenosti měl být vědom toho, že obchod pro město je nevýhodný, tak to je špatně.“

„No tak o co vám jde?“ skočil Tomášovi do řeči Hořejší.

„Nech ho domluvit,“ okřikl ho znovu Vopěnka.

„Jde mi o to, že tohle všechno není důležité pro mé rozhodnutí jako senátora. To musí posoudit soud. Policisté teď takovou praxi mají. Obviňovat zastupitele jen za pouhé hlasování. Obecně. Není to jen věc kolegy senátora. Podobně jsou stíháni i další zastupitelé. A kolega senátor musí sdílet i jejich osud. Taky si musí počkat na to, jak tu věc posoudí soud.“

„Ale vždyť my máme imunitu! Proč ji jako máme, když musíme sdílet osud ostatních, jak vy říkáte?“ neudržel se zase Hořejší.

„Nás imunita nechrání proti špatným rozhodnutím policie,“ dál v klidu vysvětloval Tomáš. „Nás chrání jenom proti tomu, aby nás někdo prostřednictvím trestního stíhání nešikanoval či netrestal za naši politickou práci, názory a tak. Imunitu můžeme využít jen v případě, kdy bychom věrohodně tvrdili, že to které stíhání je vedeno jen jako odplata za naši politickou aktivitu. A to v téhle věci nikdo netvrdí. Ani imunitní výbor. Je tu jen argument, že kolega to neudělal a postup policie je nesprávný. Ale od toho tu my nejsme. Od toho je tu soud. Byť si tedy myslím, že policie nepostupuje správně, nevidím důvod pro to, aby se kolega schoval za imunitu. Kdybych hlasoval pro jeho nevydání, hlasoval bych pro zneužití imunity způsobem, kterým se zneužívat nemá.“

„To jsou ale kecy. Sám připouštíte, že Štáhlava nic neudělal, tak proč ho chcete předhazovat policajtům?“ obořil se na TomášeHořejší.

„Protože o tom, jestli něco udělal, nebo ne, má rozhodnout soud. To není ani právo, ani pravomoc Senátu,“ odpověděl mu Tomáš.

„Kecy,“ zopakoval Hořejší. „Jestli budete hlasovat pro vydání, nechci vás v klubu.“

„Být ve vašem klubu není můj životní ani politický cíl. Takže já vás v tomhle rozhodnutí podporuju,“ odvětil Tomáš klidně Hořejšímu.

„Myslím, že to zbytečně hrotíte, pánové,“ ozval se Morávek. „Já jsem tady kolegovi Krásovi garantoval, že veškeré hlasování bude jen jeho rozhodnutí. Že na něj budeme sice tlačit, když se nám něco nebude líbit, ale tohle do toho tlačení nepatří. To už je nad rámec. Jedno hlasování nemůže mít vliv na to, jestli bude, nebo nebude v našem klubu. Předsedo, budeš to muset rozseknout.“

Vopěnka přemýšlel. „Vždycky platilo, že strana do záležitostí senátního klubu nemluví. Pokud si naši senátoři odhlasují, že kolegu Krásu v klubu nechtějí, tak to tak bude.“

„Už jsem s ostatními mluvil. Většina kolegů senátora Krásu za dané situace v klubu nechce,“ řekl rozhodně Hořejší.

„Dobře,“ souhlasil Vopěnka. „Pane senátore, jste ochoten akceptovat to, že zůstanete v Senátu zatím jako nezařazený?“

„Určitě ano. Dokonce si myslím, že mi to bude víc vyhovovat,“ souhlasil Tomáš.

„Dobře, je to divné řešení, ale nic jiného s tím nenaděláme. Já vás ale pořád beru jako našeho senátora.“ Pak se Vopěnka obrátil na Hořejšího. „Doufám, že tím je to vyřešeno?“

„Pro mě za mě. Akorát teda ještě musí kolega zapomenout na to, že bude v Ústavně-právním výboru, jak si přál.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Senátor.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.